Постанова                                     
Іменем  України                                            
06 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 361/7154/16-ц
провадження № 61-33302св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Авто»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року у складі судді Василишина В. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: 
Білоконь О. В., Приходька К. П., Савченка С. І., 
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2012 року між ним та 
ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг 
№ 00004387, за умовами якого він одержав об`єкт лізингу транспортний засіб типу VW Passat B7, 2011 року випуску, на умовах лізингу. Ним здійснено авансовий та адміністративний платежі у розмірі 94 784 грн 64 коп., 27 лютого 2012 року автомобіль йому передано. У подальшому ним було сплачено 
ТОВ «Порше Лізинг Україна» 327 284 грн 64 коп. Останній платіж сплачено              30 грудня 2014 року. З того часу на його адресу перестали надходити рахунки на сплату, а також повідомлення, у зв`язку із чим він позбавлений права виконувати взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору. Вказував на те, що цей договір порушує його права як споживача, укладений з грубим порушення норм законодавства.
Вважав вказаний договір недійсним, так як лізинговий платіж визначено в іноземній валюті без чіткого визначення обмінного курсу валют на день платежу; щомісячні лізингові платежі не визначені у гривнях під час підписання договору; повна вартість транспортного засобу не відповідає вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та є завищеною; зміна процентної ставки й обмінний курс у валютному еквіваленті є несправедливою умовою правочину; відповідач не є фінансовою установою й не має права на одержання винагороди (процентів); правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки відповідачем не здійснено його нотаріальне посвідчення; сторони не досягли основної істотної умови договору, а саме щодо повної вартості об`єкта лізингу; порушено вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків та їх несправедливістю; у договорі обмежені права лізингоодержувача до вчинення дій на захист при неналежному виконанні умов правочину лізингодавцем й звуженні обов`язків останнього; відповідач не мав права здійснювати діяльність, пов`язану із фінансовим лізингом без одержання відповідної ліцензії.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати указаний договір фінансового лізингу недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» й ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір від 21 лютого                      2012 року нотаріально посвідчено не було. У зв`язку із цим зазначений договір є нікчемним з моменту його укладання.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що при складенні оспорюваного правочину та формулюванні його умов відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» не були в повній мірі дотримані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, враховуючи положення статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» відхилено. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишено без змін.
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи про несправедливість положень оспорюваного договору щодо обмеження прав споживача стосовно виконавця, третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; - надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Встановивши ці обставини, суд дав їм належну правову оцінку щодо невідповідності статті 18 Закону «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Порше Лізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року було відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з Броварського міськрайонного суду Київської області указану цивільну справу.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні спірного договору сторони домовились щодо всіх його умов, а саме щодо предмета лізингу, погодили розмір лізингових платежів, строки виконання договору, відбулось його часткове виконання.
Тому ТОВ «Порше Лізинг Україна» вважало, що судами було помилково застосовано норми статті 799 ЦК України та не застосовано частину першу статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка передбачає укладення договору лізингу у простій письмовій формі.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу,              у якому просив відхилити касаційну скаргу, а судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані. При цьому звертав увагу на те, що його правова позиція була узгоджена з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 16 грудня 2015 року № 6-27цс15,                                від 11 травня 2016 року № 6-65цс15, а ухвалені судові рішення відповідають цій позиції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
21 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг.
За умовами договору ОСОБА_1 одержав від ТОВ «Порше Лізинг Україна» об`єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Passat B7 1,8 І TSI (номер шасі: НОМЕР_1 ), 2011 року випуску, вартість об`єкта лізингу -                      43 052 долари США; авансовий платіж - 10 763 доларів США; обсяг фінансування - 32 289 доларів США; залишкова вартість - 00 доларів США; кількість платежів - 60; строк лізингу - 60 місяців; лізинговий платіж - 
907 доларів 11 центів США; адміністративний платіж - 645 доларів 
78 центів США.
27 лютого 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ОСОБА_1 зазначений транспортний засіб, вартість об`єкта лізингу склала                                    345 707 грн 56 коп., авансовий платіж - 86 426 грн 89 коп., обсяг 
фінансування - 259 280 грн 67 коп., залишкова вартість - 0 грн, щомісячний платіж - 7 284 грн 09 коп., адміністративні витрати - 0 грн.
Акт приймання-передачі підписаний ТОВ «Порше Лізинг Україна»,                        ТОВ «Атлант М Лепсе» та ОСОБА_1 
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ТОВ «Порше Лізинг Україна» підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Згідно з частинами першою та другою статті 6, частини першою статті 7, частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилами частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і 
від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.
Задовольняючи позов, суди виходили з того, що при складенні оспорюваного правочину та формулюванні його умов відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» не були в повній мірі дотримані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, враховуючи положення 
статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки цими судами не надано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який містить в собі, зокрема ознаки договору найму транспортного засобу.
Під час ухвалення цього судового рішення Верховний Суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв`язку із встановленням його нікчемності безпосередньо законом.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»  задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 
2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року відмовити. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
О. М. Осіян 
Н. Ю. Сакара 
С. Ф. Хопта 
В. В. Шипович