Постанова
Іменем України
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 366/2584/15-ц
 
провадження № 61-35599св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідачі: (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , Кухарська сільська рада Іванківського району Київської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Білоконь О. В., Приходька К. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, 
ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті залишилось майно, а саме житловий будинок загальною площею 67,8 кв. м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, згідно якого заповіла усе майно  ОСОБА_1 . У зв`язку із відсутністю всіх правовстановлюючих документів на указаний житловий будинок, приватний нотаріус Ющенко Г. В. відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.
З урахуванням зазначеного,  ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на указане спадкове майно.
У листопаді 2015 року  ОСОБА_2 подала зустрічний позов до 
 ОСОБА_1 , Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним.
ОСОБА_2 мотивувала свої зустрічні позовні вимоги тим, що її батько ОСОБА_4 , розлучившись з її матір`ю, став з 1986 року проживати з ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_3 ) однією сім`єю. Вони проживали разом та вели спільне господарство, тимчасово проживаючи в родичів та знайомих батька. Згодом у 1989 році вони вирішили офіційно одружитися та придбати для своєї сім`ї житло, для чого підшукували будинок. Дізнавшись, що у подружжя ОСОБА_10 є такий будинок, ОСОБА_4 відразу домовився з ними про ціну та всі інші суттєві умови договору, в тому числі про час оформлення документів (тобто після реєстрації шлюбу), однак продавцям в той час терміново були потрібні гроші і тому 13 вересня 1989 року у виконкомі Кухарівської сільради на ім`я ОСОБА_3 було оформлено договір купівлі- продажу житлового будинку в селі Підгайне , при цьому гроші за придбаний будинок в сумі 4 750 крб продавцям батько сплатив особисто з рук в руки, отримав ключі та вони вдвох відразу вселились в будинок.
21 листопада 1989 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб і подружжя стало проживати в спірному будинку. За час їх спільного проживання виникла необхідність капітального ремонту будинку, що і було зроблено протягом більше десяти років.
Вважала, що вказане вище домоволодіння по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та її батька ОСОБА_4 , а також посилалася на те, що ОСОБА_3 страждала на різні хвороби, тому вважала, що складений останньою заповіт є недійсним.
На підставі викладеного,  ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна, та визнати указаний завіт недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 19 травня                       2017 року у складі судді Корчкова А. А. позов  ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за  ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , а саме на житловий будинок, загальною площею 67,8 кв. м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Суд врахував дані із погосподарської книги № 9 Кухарської сільської ради щодо належності  ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_1 .
 
Відмовляючи у позовних вимогах про визнання права спільної сумісної власності на вказаний будинок, суд виходив із того, що правовідносини, які відбувалися до набрання чинності СК України, регулювались та регулюються законодавством, яке діяло на той час, тобто Кодексом про шлюб та сім`ю, який діяв до 2004 року, та згідно якого проживання чоловіка та жінки не в шлюбі не породжувало жодних юридичних наслідків. Крім того, згідно договорукупівлі-продажу від 13 вересня 1989 року будинку по АДРЕСА_1 , право власності виникло в 
 ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно до вступу в шлюб з 
 ОСОБА_4 
 
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, суд вважав, що суду не надано достатніх доказів щодо встановлення судом неможливості  ОСОБА_3 під час складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тобто, доказів які б свідчили про недієздатність  ОСОБА_3  розуміти значення своїх дій та керувати ними, а встановлено, що остання під час складення заповіту могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області,  ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.
Визнано за  ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно у порядку спадкування, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , а саме на 
3/4 частину житлового будинку, загальною площею 67,8 кв. м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по 
АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним задоволено частково.
Визнано за  ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності                         на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 67,8 кв. м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по 
АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку в частині вирішення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на вказаний будинок про те, що проживання чоловіка та жінки не в шлюбі не породжувало жодних юридичних наслідків. При цьому судом першої інстанції не було враховано, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині обґрунтовувались нормами статтей 112, 119 ЦК Української PCP 1963 року, згідно яких, якщо що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбали майно за рахунок спільних коштів для подальшого спільного проживання, то це майно є об`єктом спільної власності.
 
На підставі досліджених доказів суд апеляційної інстанції вважав доведеними обставини про те, що спірний будинок придбаний за рахунок спільних зусиль ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 для проживання в ньому однією сім`єю, за спільні кошти і є їхньою спільною власністю. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку, яку прийняли ОСОБА_4 та  ОСОБА_2 , яка після смерті батька у шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
За таких обставин у порядку спадкування за законом  ОСОБА_2  на праві власності належить 1/4 частина будинку, а решта 3/4 частин будинку в порядку спадкування за заповітом  ОСОБА_1 , а недійсність цього заповіту не доведена  ОСОБА_1 належними та допустимими доказами, тому як первісний, так і зустрічний позов підлягають задоволенню частково.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                             ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що до правовідносин  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 не можуть застосовуватись положення статті 17 Закону України «Про власність», яка поширюється на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. При цьому вважала правильними висновки суду першої інстанції про те, що правовідносини, які відбувалися до набрання чинності СК України, регулювались та регулюються законодавством яке діяло на той час, тобто Кодексом про шлюб та сім`ю, який діяв до 2004 року, згідно якого проживання чоловіка та жінки не в шлюбі не породжувало жодних юридичних наслідків. Крім того зазначала, що згідно договорукупівлі-продажу від 13 вересня 1989 року будинку по АДРЕСА_1 , право власності виникло у 
 ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно до вступу в шлюб з 
 ОСОБА_4 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Іванківського районного суду Київської області зазначену цивільну справу. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
Заперечення на касаційну скаргу 
У лютому 2018 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якому просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін. При цьому посилалася на те, що спірний спадковий будинок придбаний її батьком ОСОБА_4 під час проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю за спільні кошти, та значно покращений ними у період їх шлюбу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 жовтня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Ющенко Г. В. про те, що усе її майно заповідає ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 липня 2015 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по АДРЕСА_1 у зв`язку із не здійсненням державної реєстрації права власності на житловий будинок.
Право власності на будинок у ОСОБА_3 виникло з моменту укладення                 13 вересня 1989 року договору купівлі-продажу будинку по 
АДРЕСА_1 . До придбання спірного будинку  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю, та саме останній передавав гроші в сумі 4 750 крб за будинок продавцям під час укладення указаного договору, а після цього відразу удвох вселились в спірний будинок та стали проживати в ньому.
До реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений 21 листопада                1989 року.
Згідно довідки Кухарської сільської ради від 25 серпня 2015 року будинок по АДРЕСА_1 відповідно до погосподарської книги № 9 особовий рахунок 0733-1, рахується за померлою ОСОБА_3 
ОСОБА_3 восени 1989 року позичила у ОСОБА_9 3 500 крб для придбання спірного будинку, а віддала борг через три місяці, тобто тоді, коли вже перебувала у шлюбі, який зареєстровано 21 листопада 1989 року, тобто борг було повернуто останній за рахунок спільних подружніх коштів.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, по`вязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 
статті 17, статті 18, пункту 2 статті І7 Закону України «Про власність»), тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення нами спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
На підставі досліджених доказів суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав доведеними обставини про те, що спірний будинок був придбаний за рахунок спільних зусиль ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 для проживання в ньому однією сім`єю, за спільні кошти і є їхньою спільною власністю. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку, яку прийняли ОСОБА_4 та  ОСОБА_2 , яка після смерті батька у шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
При цьому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що в порядку спадкування за законом  ОСОБА_2 на праві власності належить 1/4 частина будинку, а решта 3/4 частин будинку в порядку спадкування за заповітом  ОСОБА_1 , й про те, що недійсність указаного заповіту не доведена  ОСОБА_2 належними та допустимими доказами.
Доводи касаційної скарги про те, що задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про власність», яка не поширюється на указані правовідносини, що виникли до його прийняття, проживання чоловіка та жінки не в шлюбі не породжувало жодних юридичних наслідків, є необґрунтованими, спростовуються зазначеними обставинами про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувались нормами статей 112, 119 ЦК Української PCP 1963 року, а при розгляді справи були враховані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України про те, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності є спільною сумісною власністю, й встановленими обставинами про те, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбали майно за рахунок спільних коштів для подальшого спільного проживання, тому спірне майно є об`єктом спільної власності.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта
Є. В. Синельников
В. В. Шипович