ПОСТАНОВА
Іменем України

04 жовтня 2019 року 
Київ
справа №805/1235/17-а
адміністративне провадження №К/9901/24269/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова   В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року (судді Аляб'єв   І.Г., Бабаш Г.П., Козаченко А.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року (судді Компанієць І.Д., Блохін А.А., Ястребова Л.В.) у справі № 805/1235/17-а за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Донецької області про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання недійсним запису в трудовій книжці,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У лютому 2017 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до генеральної прокуратури України (далі - ГПУ), прокуратури Донецької області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- скасувати наказ прокурора Донецької області від 25 січня 2017 року № 194-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області;
- скасувати наказ Генерального прокурора України від 17 лютого 2017 року № 5дк «Про зміну наказу прокурора Донецької області від 25 січня 2017 року № 194-к»;
- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури Донецької області на посаді прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області;
- стягнути з прокуратури Донецької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2017 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;
- визнати недійсним запис від 25 січня 2017 року № 9 про звільнення, зроблений у трудовій книжці ОСОБА_1 
На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що висновки, викладені у матеріалах службового розслідування не можуть бути підставою для звільнення, оскільки протокол про адміністративне правопорушення у встановленому законом порядку визнано судом незаконним. Вважає, що оскільки судом його визнано невинним у скоєні правопорушення, передбаченого статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у відповідача відсутні підстави для винесення наказу про звільнення. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Донецький окружний адміністративний суд постановою від 10 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, в задоволенні позову відмовив.
Мотиви, з яких суди першої та апеляційної інстанцій виходили при прийнятті оскаржуваних судових рішень, ґрунтуються на тому, що встановлені обставини справи об'єктивно засвідчують факт неетичної поведінки позивача 08 листопада 2016 року в громадському місті на блокпосту № 8, який розташований на трасі «Київ-Довжанський», а саме: не зупинення на вимогу працівника патрульної поліції, зухвала поведінка та нецензурна лексика ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками правоохоронних органів, відмова від медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння. Суди дійшли висновку, що такі дії позивача не сумісні з його перебуванням в органах прокуратури, тому відповідач обґрунтовано прийняв наказ від 25 січня 2017 року № 194-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
На постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу до цього ж суду на новий розгляд.
Вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували його доводи щодо невідповідності висновків службового розслідування фактичним обставинам пригоди, що відбулася 08 листопада 2016 року на блокпосту № 8. Висновки службового розслідування категорично не збігаються з висновками, які зробив Краснолиманський міський суд Донецької області під час розгляду справи про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) відношенні позивача. Зокрема, під час розгляду зазначеної справи суд установив відсутність факту керування ОСОБА_1 автомобілем в стані алкогольного сп'яніння та відмови останнього в проходженні медичного огляду. Поряд із цим, за результатами службової перевірки встановлено протилежне. Проте, скаржник наголошує, що предметом розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області були ті ж самі обставини, що покладені в основу рішення відповідача про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Позивач вважає, що не дослідження судами першої та апеляційної інстанцій матеріалів справи про адміністративне правопорушення призвело до прийняття помилкового рішення у даній справі.
Скаржник стверджує, що не вчиняв жодних дій, які дискредитують звання працівника прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури, не порушував Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури. Крім того, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на скоєння позивачем саме цих ганебних вчинків. 
Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які полягають у тому, що цей суд розглянув справу за відсутності позивача, незважаючи на його клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу, чим позбавив позивача можливості надавати додаткові докази та пояснення.
Позиція інших учасників справи
У запереченнях на касаційну скаргу представник ГПУ просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року залишити без змін.
Зазначив, що враховуючи набутий подією, яка відбулася 08 листопада 2016 року за участю позивача, негативний суспільний резонанс і завдану шкоду авторитету органів прокуратури України, Генеральний прокурор України, в межах своєї компетенції, видав спірний наказ від 17 лютого 2017 року № 5дк, яким позбавив ОСОБА_1 класного чину «радник юстиції». При цьому, було враховано всі обставини скоєного позивачем дисциплінарного проступку та постанову Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 січня 2017 року про закриття провадження в адміністративній справі відносно нього за частиною першою статті 130 КУпАП. 
Вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено всі обставини справи, досліджено подані сторонами докази та постановлено законне, обґрунтоване рішення про відмову в позові.
Відповідач - прокуратура Донецької області не скористався своїм правом подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу.
Рух касаційної скарги 
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 31 липня 2017 року відкрив провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Білоус О.В. (суддя-доповідач), Бевзенко В.М., Желтобрюх І.Л.
30 травня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 30 травня 2019 року № 529/0/78-19, у зв'язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О.В. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Донецької області з 19 червня 2001 року. З 15 грудня 2015 року обіймав посаду прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області.
Наказом прокурора Донецької області від 25 січня 2017 року № 194-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області.
17 лютого 2017 року, на підставі подання прокурора Донецької області, наказом Генерального прокурора України № 5дк «Про зміну наказу прокурора Донецької області від 25 січня 2017 року № 194-к» до наказу № 194-к внесено зміни. Пунктом другим резолютивної частини зазначеного наказу ОСОБА_1 позбавлено класного чину «радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14 серпня 2012 року № 1003к. 
Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності з 15 липня 2015 року (далі - Закон № 1697-VII; далі - у редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин).
За змістом статті 3 Закону № 1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується на засадах законності, неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.
У статті 43 вказаного Закону визначені підстави притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності. 
Зокрема, згідно з пунктами 5, 6 цієї статті прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; за одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.
Притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 43 Закону № 1697-VII).
Разом з тим, відповідно до абзацу 3 пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону № 1697-VII (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 12 травня 2016 року № 1355-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Генеральної прокуратури України») положення статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону набирають чинності 15 квітня 2017 року.
Отже, на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу підстави притягнення прокурорів до дисциплінарної відповідальності визначалися Законом № 1697-VII, натомість, порядок звільнення прокурорів регулювався Законом України від 05   листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон 1789-XII).
Так, згідно з статтею 46-2 Закону 1789-XII прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у випадку притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України (пункт 6).
За правилами частини 3 статті 48 Закону 1789-XII за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України. 
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області за грубе порушення правил прокурорської етики та вчинення дій, що порочать звання прокурора.
Поряд із цим, зі змісту спірного наказу від 25 січня 2017 року № 194-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» слідує, що приймаючи цей наказ відповідач керувався положеннями Закону № 1697-VII у частині підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та Дисциплінарним статутом прокуратури України щодо порядку звільнення позивача.
Відповідно до статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року № 1796-XII, дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури. 
Дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3)   пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину (стаття 9 Дисциплінарного статуту). 
Згідно із статтею 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.
Предметом доказування в цій справі є правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів прокуратури.
При цьому, визначальним у розв'язанні даного спору є встановлення обставин щодо наявності в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 5, 6 статті 43 Закону України «Про прокуратуру», та відповідність застосованого стягнення вчиненому проступку.
Так, наказом в.о. прокурора Донецької області від 08 листопада 2016 року № 2103-к призначено службову перевірку за фактом порушення Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, пов'язаного з керуванням власним автомобілем у стані алкогольного сп'яніння прокурором Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1, утворено комісію з проведення зазначеної перевірки.
Підставою для проведення службової перевірки стало спецповідомлення керівника Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області Шилова В.С. від 08 листопада 2016 року № 82-10592вих16, в якому зазначено, що 08 листопада 2016 року приблизно о 16 годині 30 хвилин на блокпосту № 8, який розташований на трасі «Київ-Довжанський» було зупинено автомобіль Мазда СХ 07 р/н НОМЕР_1 під керуванням в.о.   заступника керівника Слов'янської місцевої прокуратури ОСОБА_1, який не зупинився на вимогу інспектора - поліцейського полку патрульної поліції особливого призначення «Київ-1», після чого останній застосував вогнепальну зброю шляхом здійснення попереджувальних пострілів у повітря. Лише після цього ОСОБА_1 зупинив свій автомобіль та вийшов із нього. Встановлено, що останній перебував у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим співробітниками патрульної поліції відносно нього складеного протокол про вчинення адміністративного правопорушення за статтею 130 КУпАП. Від проходження освідування ОСОБА_1 відмовився. 
16 листопада 2016 року на адресу прокурора Донецької області надійшов лист управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України від 09 листопада 2016 року № 25-33277-16, яким повідомлено про наявність інформації про можливі неправомірні дії прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1, стосовно якого складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, та необхідність проведення службового розслідування за вказаною інформацією.
За результатами проведеної службової перевірки складено висновок від 24 січня 2017 року, яким визнано, що прокурор Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області радник юстиції ОСОБА_1 грубо порушив вимоги Закону України «Про прокуратуру», Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, вчинив дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності. 
У вказаному висновку зазначено, що в ході службової перевірки витребувано та вивчено протокол про адміністративне правопорушення № 976790 серія АП1 від 08   листопада 2016 року. За змістом протоколу 08 листопада 2016 року о 14 годині водій ОСОБА_1 керував автомобілем Мазда СХ 07 НОМЕР_1 з очевидними ознаками алкогольного сп'яніння: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нестійка хода, нечітка мова. Від огляду на стан сп'яніння позивач відмовився. Від підписання протоколу та надання пояснень також відмовився.
Також членами комісії з проведення службової перевірки оглянуто відеозапис правопорушення, на якому зафіксовано знаходження ОСОБА_1 біля модуля блокпосту № 8 та його спілкування з працівником поліції. Під час спілкування позивач нецензурно лається. Також зафіксовано момент відмови позивача від проходження алкотесту, медичного огляду та підписання протоколу. 
Крім того, членами комісії опитано посадових осіб, що мають відношення до вказаного факту.
Отже, за результатами проведення службової перевірки було установлено факт вчинення ОСОБА_1 дій, які порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, одноразового грубого порушення правил прокурорської етики, що є несумісними з перебуванням на роботі в органах прокуратури.
Як слідує зі змісту спірного наказу від 25 січня 2017 року № 194-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», підставою його прийняття є обставини, встановлені службової перевіркою відносно ОСОБА_1
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 19 Закону № 1697-VII прокурор зобов'язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Статтею 15 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123, визначено, що при виконанні службових обов'язків працівник прокуратури має дотримуватися загальноприйнятих норм моралі та поведінки, бути взірцем добропорядності, вихованості і культури. Порушення трудової та виконавської дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для працівника прокуратури і тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність. Працівник прокуратури повинен використовувати ввірене йому службове майно бережливо та лише за призначенням.
Працівнику прокуратури слід не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс. Поза службою поводити себе коректно і пристойно. При з'ясуванні будь-яких обставин з представниками правоохоронних і контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі посвідчення працівника прокуратури з метою ухилення від відповідальності (стаття 19 Кодексу).
Згідно зі Стандартами професійної відповідальності та основними правами і обов'язками прокурорів, прийнятими Міжнародною асоціацією прокурорів 23 квітня 1999 року, прокурори повинні: завжди підтримувати честь та гідність професії; поводитись професійно, відповідно до закону, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності.
Отже, для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, необхідно установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс.
Пунктом 2.1 наказу Генерального прокурора України від 22 вересня 2014 року № 17гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури» визначено, що до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, відносяться кримінальні, корупційні правопорушення, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмова від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, порушення Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.
Згідно з пунктом 3.6 цього ж наказу визначено, що за фактами скоєння прокурорами чи слідчими ганебних вчинків призначати службові розслідування (перевірки), які проводити відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України. За їх результатами приймати обґрунтовані та такі, що відповідають ступеню вини і тяжкості проступку, рішення про дисциплінарну відповідальність винних осіб, аж до звільнення з органів прокуратури, у тому числі з порушенням клопотання про позбавлення класного чину.
Ураховуючи наведені вище правові положення, колегія суддів вважає, що поведінка ОСОБА_1, що мала місце 08 листопада 2016 року на блокпосту № 8 на трасі «Київ-Довжанський», суперечить основним принципам, моральним нормам та правилам прокурорської етики, якими повинен керуватися прокурор при виконанні своїх службових обов'язків та поза службою, і завдали шкоди авторитету органів прокуратури та не сприяють зміцненню довіри громадян до них.
Зокрема, в даному випадку позивач своїми діями порушив норми професійної етики в частині додержання обов'язку щодо недопущення дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс; щодо коректної і пристойної поведінки поза службою; щодо вимог бути коректним, тактовно та виважено виявляти вимогливість і принциповість у взаємовідносинах із співробітниками правоохоронних органів. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність складу дисциплінарного правопорушення в діях позивача, а його твердження про відсутність вини - безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами судової справи. 
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо порушення ОСОБА_1 правил прокурорської етики та вчинення ним дій, що порочать звання прокурора, оскільки етичні норми є основоположними нормами поведінки прокурора. Допущення подібної поведінки підриває як авторитет самого прокурора, органів прокуратури, так і держави в цілому.
Крім того, оскільки вчинений ОСОБА_1 дисциплінарний проступок носить характер грубого порушення, то застосований відповідачами вид дисциплінарного стягнення, як то звільнення з позбавленням класного чину, відповідає ступеню та тяжкості вчиненому проступку.
Позивач стверджує, що в основу наказу від 25 січня 2017 року № 194-к покладені висновки, які не знайшли свого підтвердження, про що свідчить постанова Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 січня 2017 року у справі № 236/3083/16-п, а саме керування ОСОБА_1 автомобілем в стані алкогольного сп'яніння та відмова від проходження медичного огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку. 
Однак, таке твердження позивача, на думку колегії судів, є безпідставним, оскільки діяння ОСОБА_1, які мали ознаки адміністративного правопорушення (керування особою транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, частина перша стаття 130 КУпАП), і були предметом розгляду у справі № 236/3083/16-п, не є тотожними із діяннями, які мають ознаки дисциплінарних проступків (систематичне або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики; вчинення дій, що порочать звання прокурора), передбачених пунктами 5, 6 частини першої статті 43 Закону № №1697-VII) і були підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з позбавленням класного чину. 
Однією із загальних рис дисциплінарної відповідальності, якою вона відрізняється від інших видів юридичної відповідальності, є можливість її застосування без рішення суду на підставі вчинення дисциплінарного проступку.
Крім того, суд у межах розгляду цієї справи не досліджує питання наявності або відсутності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а надає правову оцінку обставинам наявності або відсутності вчинення ним дисциплінарного проступку в частині порушення норм професійної етики.
Аналогічна правова позиція у спорі з подібними правовідносинами висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2018 року у справі №   800/531/17 (провадження № 11-551заі18). 
Сукупність установлених у цій справі обставин та їх правове регулювання вказують на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що наказ прокурора Донецької області від 25 січня 2017 року № 194-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області, - прийнятий у спосіб, на підставі та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.
Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків судів. 
Згідно з приписами статті 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у статті 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Прокурори Кримської АРСР, областей, міста Києва та прирівняні до них прокурори мають право застосовувати такі дисциплінарні стягнення: догану, пониження в посаді, звільнення, крім пониження на посаді і звільнення працівників, які призначаються Генеральним прокурором України. При необхідності застосування заходу дисциплінарного стягнення, що перевищує повноваження зазначених прокурорів, вони вносять подання Генеральному прокурору України. 
За змістом спірного наказу Генерального прокурора України від 17 лютого 2017 року № 5дк «Про зміну наказу прокурора Донецької області від 25 січня 2017 року №194-к» підставою його прийняття слугувало подання прокурора Донецької області від 07   лютого 2017 року № п/175-240вих-17 про позбавлення класного чину ОСОБА_1
Відповідно до статті Закону 1789-XII порядок присвоєння і позбавлення класних чинів визначається Положенням про класні чини працівників прокуратури України, яке затверджується Верховною Радою України. 
За пунктом 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року №   1795-XII, працівники органів прокуратури, яким присвоєно класні чини, перебувають у них довічно. Позбавлення класного чину може мати місце при звільненні працівника з органів прокуратури за проступки, що порочать його.
Оскільки ОСОБА_1 вчинив дії, що порочать звання прокурора, та грубо порушив правила прокурорської етики, то наказ від 17 лютого 2017 року № 5дк, яким позивача позбавлено класного чину «радник юстиції», є законним та обґрунтованим, прийнятий у спосіб та в межах повноважень Генерального прокурора України.
Що стосується доводів позивача про порушення Донецьким апеляційним адміністративним судом норм процесуального права щодо розгляду справи у його відсутність через хворобу, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи 11 липня 2017 року, а тому, враховуючи положення частини четвертої статті 196 КАС України (у редакції, чинній на час вирішення справи), його неявка в судове засідання не була перешкодою для апеляційного розгляду справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Беручи до уваги правильність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення в цій справі відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування чи зміни відсутні.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду