Постанова
Іменем України 
12 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 642/6217/15
провадження № 51-305км19
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,       
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015220510000874, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особи без громадянства, уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз - 18 червня 2014 року вироком Дзержинського районного суду  м. Харкова за: ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці, звільнений від відбування призначеного покарання на підставі п. «б» ст. 4 ЗУ «Про амністію у 2016 році»,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року  ОСОБА_7 засудженоза ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді  позбавлення волі  строком на 7 років.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 04 квітня 2015 року, в період часу, приблизно з 00:01 до 01:00, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебував у дворі домоволодіння за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 , де між ним  та його знайомим  ОСОБА_8 на підґрунті особистих неприязних стосунків  виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7  наніс потерпілому ОСОБА_8 удар ножем, який був у нього в правій руці, по голові, в область нижньої щелепи зліва, від чого потерпілий впав на землю.
Після чого між ОСОБА_9 , який перебував поруч та намагався захистити потерпілого ОСОБА_8 , також виник конфлікт на підґрунті особистих неприязних відносин, в ході якого ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки у формі спричинення тілесних ушкоджень, бажаючі їх настання, діючи умисно, наніс ОСОБА_9 ножем один удар в ліве 7-ме міжребер`я, один удар в грудну клітину ліворуч по задньо-підпахвовій лінії в 8-ме міжребер`я та один удар по обличчю в виличну область зліва, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкоджень які небезпечні для життя в момент заподіяння.
Після нанесення вказаних трьох ударів ножем потерпілому ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , побоюючись, що може бути затриманим сторонніми особами, а також з метою приховання знаряддя вчинення злочину втік з місця вчинення злочину і позбавився ножа, яким наносив тілесні ушкодження.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. У ході судового розгляду місцевий суд перекваліфікував його дії на ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Ухвалами Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року вирок  місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 05 квітня 2015 року по 25 жовтня 2018 року із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Постановлено вважати ОСОБА_7 таким, що фактично відбув покарання, призначене вироком районного суду та звільнено його з-під варти в залі суду.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що в діях ОСОБА_7 є склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та зазначає, що суд не перевірив належним чином доводів обвинувачення щодо вчинення засудженим саме цього кримінального правопорушення. Крім того, суд, призначаючи покарання не врахував у повній мірі  характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого засудженим злочину, дані, що характеризують його особу та обставини, що обтяжують покарання.  Вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки в ній не зазначено підстав, на яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні прокурор підтримав подану скаргу, а захисник заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 – 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.
Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань засудженого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, а також інших матеріалів кримінального провадження.
Не викликає сумніву й правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України та колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 вчинив саме замах на вбивство ОСОБА_9 .
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою статті 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
З огляду на наведені положення судом першої інстанції правильно проведено вищевказане відмежування та кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України  як умисне завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події та після неї, їх стосунки. 
Як убачається із встановлених судом обставин на підставі досліджених ним доказів,   ОСОБА_7 наніс удари ножем потерпілому ОСОБА_9 під час бійки, яка виникла між  ним і ОСОБА_8 , після чого зайшов до будинку, запропонував іншим особам, які в ньому перебували покинути його, бачив як потерпілий ОСОБА_9 разом з іншими особами самостійно покинув домоволодіння.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій надано правильну оцінку припиненню ОСОБА_7 протиправних дій стосовно ОСОБА_9 , який мав можливість довести свій намір до кінця, проте він цього не зробив, добровільно залишивши місце злочину. 
Із висновку судово-медичної експертизи № 264-А/15 від 24 квітня 2015 рокуслідує, що ножових ударів у ділянку серця потерпілого не було. Зазначеним висновком підтверджено отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у вигляді проникаючо колото – різаного поранення грудної клітини зліва з ушкодженням лівої легені та міжреберної артерії зліва, які супроводжувалися внутрішньо-плевральним крововиливом і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння, крім того - поверхневе різане поранення обличчя в виличній області зліва, що є легким тілесним ушкодженням за критерієм короткочасного розладу здоров`я. 
Тобто характер та локалізація тілесних ушкоджень (ножових поранень), отриманих потерпілим, також підтверджують відсутність прямого умислу засудженого на умисне вбивство ОСОБА_9 .
Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. 
А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким і погодився суд апеляційної інстанції, щодо перекваліфікації дій ОСОБА_7   з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в обвинуваченого умислу на закінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_9 .
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги прокурора в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, розглядались і в апеляційному порядку. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив їх без задоволення. 
Предметом перевірки суду апеляційної інстанції були і доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість та були визнані безпідставними.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
З мотивувальної частині вироку місцевого суду слідує, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 , з яким погодився і суд апеляційної інстанції,  врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, те, що він раніше судимий , на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, не працює, не має місця реєстрації, за місцем фактичного проживання характеризується негативно, обставинами, що обтяжують покарання було визнано – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів. Обставин, які  пом`якшують покарання судом не встановлено. Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд обґрунтовано призначив засудженому покарання в межах санкцій статті кримінального Закону.
За таких обставин слід визнати, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів, а підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його м`якість не вбачається.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей  370, 419 КПК України.
 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а  ухвала апеляційного суду - без зміни. 
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:
 
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                    ОСОБА_3