Постанова
Іменем України        
19 вересня 2019 року                                                                   
м. Київ                                                                    
справа № 683/2290/15-ц
провадження № 61-32666св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 травня 2017 року у складі судді                  Бондарчук Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня                   2017 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В. та Талалай О. І. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
Звертаючись до суду із позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») зазначало, що 20 грудня              2013 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №2007379192 (надалі - Договір), за яким відповідач отримав кредит у сумі 42 578 грн та взяв на себе зобов`язання належним чином використати та повернути Банку кредитні кошти у строк визначений Договором, а також у відповідності до п.1.2.1. цього договору сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, що визначені кредитним договором та додатком №1 «Графік платежів». Позивач вказував, що 22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Договір факторингу №22/12/14/1-2, за умовами якого АТ «ОТП Банк» передало, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право грошової вимоги за Договором від 20 грудня 2013 року №20007379192. Позивач вказує, що в порушення умов зазначеного Договору відповідачем не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки. Оскільки зобов`язання по Договору відповідачем не виконані, тому станом на 19 серпня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 склала 50 387,38 грн, з яких 38 118,55 грн - залишок заборгованості за Договором, 4 791,94 грн - несплачені відсотки за користування кредитом, 7 476,89 грн - несплачена комісія за користування кредитом. На підставі вищевикладеного, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь кредитну заборгованість в розмірі                                    50 387,38 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Херсонської області від 17 травня 2017 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором станом на 19 серпня 2015 року в сумі 50 387, 38 грн, з яких:                  38 118,55 грн заборгованість по тілу кредиту; 4791,94 грн заборгованість по відсоткам; 7476, 89 грн комісія за користування кредитом. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що свої зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 своєчасно не виконував і станом на 19 серпня 2015 року заборгованість по вказаному Договору становить 50 387, 38 грн. Враховуючи, що відповідачем не оспорювався розмір боргу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, а зазначена заборгованість підлягає до стягнення із відповідача в повному обсязі.
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Старокостянтинівського районного суду від              17 травня 2017 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення є незаконним, колегія суддів вважає безпідставними, адже судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення вірно застосовано положення норм як матеріального так і процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами взагалі не досліджувалось питання підтвердження реальності виконання договору факторингу між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 22 грудня 2014 року, на його думку судом незаконно не досліджувалось питання  чи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» реально здійснила оплату вартості кредитного договору відповідача, а отже не було встановлено, чи дійсно позивач має право вимоги саме за договором факторингу.
Заявник зазначав, що суди попередніх інстанцій дійшли до помилкового висновку про те, що договір від 22 грудня 2014 року укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є договором факторингу, адже за своєю сутністю він є договором про відступлення права вимоги, а тому на його думку позивач не мав права  стягувати з нього заборгованість як фактор. Крім того місцевим судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що на момент розгляду справи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виключене з реєстру юридичних осіб, які мають право займатися  факторинговою діяльністю, а тому підстав стягувати відповідача кошти не було.
ОСОБА_1 також зазначав, що судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права, адже вказує на те, що він не міг прибути у судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 10 липня 2017 року через сімейні обставини про що подав відповідну заяву, однак апеляційним судом було прийнято рішення без його участі, чим був позбавлений права на подання відповідних пояснень та доказів у справі.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
19 січня 2018 року справу № 683/2290/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 20 грудня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №2007379192, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 42 578 грн на строк 48 місяців, з 20 грудня 2013 року по 20 грудня 2017 року, зі сплатою 15% річних за користування кредитом. За умовами цього договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання погашати заборгованість по кредиту щомісячними платежами в розмірі 1 930 грн відповідно до Графіка платежів, що є додатком №1 до договору кредиту, а також щомісяця разом зі сплатою процентів та заборгованості по кредиту сплачувати визначену Графіком платежів комісію за управління кредитом у розмірі 745 грн. 12 коп. (п.1.1, п.1.2.1, п.1.4.1-1.4.4). Сторони також передбачили, що у разі порушення позичальником строків або суми сплати будь-якого із щомісячних платежів, Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. В цьому разі позичальнику рекомендованим листом надсилається вимога (п.1.5.4 договору). Крім того, договором кредиту сторони передбачили право Банку відступити повністю чи частково свої права вимоги за кредитним договором третій особі (п.3.6 договору).
ПАТ «ОТП Банк» виконав свої зобов`язання за договором кредиту від 20 грудня                          2013 року, надавши відповідачу грошові кошти, передбачені кредитним договором на загальну суму 42 578 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від                    20 грудня 2013 року, а також меморіальними ордерами №20646872 та №20646873 від 20 грудня 2013 року.
 
22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу №22/12/14/1-2, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» передав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними зобов`язаннями до своїх боржників, в тому числі за кредитом ОСОБА_1 
Пунктом 6.2 вказаного договору факторингу від 22 грудня 2014 року передбачено, що за цим договором Клієнт передає, а Фактор приймає право вимоги в розмірі портфеля заборгованості. Для підтвердження дійсності права вимоги, що відступається, клієнт надає фактору Документацію (кредитні договори з усіма супутніми документами, копії паспортів, довідок про присвоєння ідентифікаційних кодів боржників) в порядку, передбаченому цим Договором, зокрема п.8.3 договору, відповідно до якого передача Документації боржників, яких включено до Реєстрів боржників (Додаток №1), здійснюється на підставі актів приймання-передачі права вимоги до боржників. Відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржників.
Відповідно до акту приймання-передачі №2 реєстру боржників №2 від 22 грудня               2014 року до договору факторингу №22/12/14/1-2 від 22 грудня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» відступив, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв на виконання договору факторингу права грошової вимоги за кредитним договором №2007379192 від 20 грудня 2013 року (запис №4262 в Додатку №1 до Реєстру боржників №2).
Оформлюючи відступлення права вимоги банк і фактор (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов`язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні за кредитним договором № 2007379192 від                 20 грудня 2013 року в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною першою статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу №22/12/14/1-2, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» передав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними зобов`язаннями до своїх боржників, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту №2007379192 від 20 грудня 2013 року, укладеним із позичальником ОСОБА_1 .
Вказані обставини підтверджено матеріалами справи, зокрема: копіями договору факторингу № №22/12/14/1-2 та актом приймання-передачі № 2 реєстру боржників № 2 від 22.12.2014 року до договору факторингу №22/12/14/1-2 від 22 грудня 2014 року за яким ПАТ «ОТП Банк» відступив, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на виконання Договору факторингу права грошової вимоги за кредитним договором №2007379192 від 20 грудня 2013 року (запис №4262 в Додатку №1 до Реєстру боржників №2).
Наведеним вище просовуються доводи касаційної скарги в тій частині, що судами попередніх інстанцій не досліджувалося питання щодо реальності виконання договору факторингу №22/12/14/1-2 від 22 грудня 2014 року, який укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Крім того ці доводи не заслуговують на увагу, адже предметом судового розгляду є спір про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитної заборгованості. Договір факторингу неоспорений.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли до помилкового висновку, що договір від 22 грудня 2014 року укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є договором факторингу, адже за своєю сутністю він є договором про відступлення права вимоги спростовуються наступним.
Частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Положення ЦК не обмежують передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за договором.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.
Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього Закону).
Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.
Водночас не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги з посиланням на те, що місцевим судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що на момент розгляду справи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виключене з реєстру юридичних осіб, які мають право займатися факторинговою діяльністю, а тому підстав стягувати відповідача кошти не було з таких підстав.
В матеріалах справи міститься розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20 серпня 2015 року № 2023, яким комісія постановила рішення про виключення інформації про ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових установ на підставі поданої заяви, однак договір факторингу №22/12/14/1-2 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений 22 грудня 2014 року, тобто під час коли ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було фінансовою установою та здійснювало відповідну діяльність. 
Посилання заявника у касаційні скарзі на те, що апеляційний суд на порушення норм процесуального права розглянув справу у його відсутність за наявності клопотання про її відкладення, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).  
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня                 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.  
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Хмельницького апеляційного суду                             від 20 червня 2017 року розгляд справи призначено на 10 липня 2017 року на 10 год 00 хв., про що сторін було належним чином повідомлено.
10 липня 2019 року о 10 год 34 хв ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізній час.
З наведеного вбачається, що клопотання про відкладення розгляду справи було подано ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції вже після початку судового засідання про яке він був належним чином повідомлений.
За правилами частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Неявка позивача в судове засідання 10 липня 2017 року не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення апеляційного суду, оскільки розгляд цієї справи був тривалим, у позивача було достатньо часу для надання всіх пояснень і доказів, які він вважав за доцільне надати суду.
Крім того, відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Тобто процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, судами було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попереднім інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| В. С. Висоцька
| І. М. Фаловська