ПОСТАНОВА
Іменем України

23 жовтня 2019 року 
Київ
справа №806/2435/16
адміністративне провадження №К/9901/33666/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції  адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Житомирської області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року (судді Нагірняк М.Ф., Липа В.А., Романченко Є.Ю.) та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року (судді Шидловський В.Б., Капустинський М.М., Охрімчук І.Г.),
І. Суть спору
1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Житомирської області, Державної казначейської служби України, у якому просив:
1.1 визнати неправомірними дії Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України щодо неприйняття заходів з фінансування та виплати йому щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі за період з 03.08.2014 по 31.12.2014;
1.2 зобов`язати Міністерство фінансів України через Державну казначейську службу України профінансувати Державну судову адміністрацію України для виплати йому Апеляційним судом Житомирської області заборгованості із суддівської винагороди в сумі 20152,35 грн.;
1.3 стягнути з Апеляційного суду Житомирської області заборгованості із суддівської винагороди за період з 03.08.2014 по 31.12.2014 в сумі 20152,35  грн.
1.4 стягнути з Апеляційного суду Житомирської області середньомісячний заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 22.09.2016 по день ухвалення судового рішення.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що з 02.01.2003 по 21.09.2016 працював на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області. При проведенні повного розрахунку при звільненні виявилося, що за період з 03.08.2014 по 31.12.2014 йому заборгували виплату суддівської винагороди на загальну суму 20152,35 грн. Позивач ствердив, що протягом вказаного періоду жодних змін до Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) щодо обмеження розміру суддівської винагороди не вносилося, тому правових підстав для обмеження суми її виплати не було.
3. На думку позивача, обмеження розміру суддівської винагороди відповідно до Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон №  1622-VII) є безпідставним.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
4.  ОСОБА_1 з 2 січня 2003 року по 21 вересня 2016 року працював на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області.
5. У період з 3 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року позивачу виплачували суддівську винагороду з урахуванням обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, передбаченого Законом № 1622-VII.
6. Суди встановили, що відповідно до роздруківки з особового рахунку ОСОБА_1 , суддівську винагороду за серпень 2014 року скоригували в сторону зменшення на загальну суму 7496,79 грн., за вересень того ж року - на 4506,60 грн., за жовтень - на 2547,21 грн., за листопад - 4 506,60 грн. і за грудень - на 4310,67 грн.; всього за вказаний період скориговано на загальну суму 23367,87 грн. (за підрахунками позивача, сума коригування (недоотримана суддівська винагорода) становить 20152,35 грн.).
7. Причиною виплати позивачу суддівської винагороди у меншому розмірі було те, що Прикінцеві положення Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6^4 (відповідно до Закону №  1622-VII), за яким максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежено 15 розмірами мінімальної заробітної плати.  
8. Не погодившись з правомірністю такого обмеження позивач звернувся з цим позовом до суду і з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, зазначив, що відповідні положення закону про обмеження розміру суддівської винагороди не мали реалізовуватися, оскільки Закон № 2453-VI щодо розміру суддівської винагороди не змінювався. 
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
9. Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 15 лютого 2017 року задовольнив позовні вимоги частково.
9.1. Визнав неправомірними дії Апеляційного суду Житомирської області щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі за період з 03.08.2014 по 31.12.2014  та стягнув з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_1 заборгованість з суддівської винагороди за вказаний період в розмірі 20152,35 грн.
9.2. У задоволенні інших позовних вимог - відмовив.   
10. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції зазначив, що Закон №  1622-VII в повному обсязі опублікований 15 серпня 2014 року в Офіційному віснику України, тож за правилами статті 2 вказаного Закону, він набув чинності лише 16 серпня 2014 року. На цій підставі суд першої інстанції констатував, що з 3 серпня 2014 року не було законних підстав для обмеження виплати позивачу суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. 
11. Окрім того цей суд зазначив, що за правилами частини першої статті 129 Закону №  2453-VI (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не могла визначатися іншими нормативно-правовими актами. У період з 3 серпня по 31 грудня 2014 року жодних змін до Закону № 2453-VI щодо розміру суддівської винагороди, яка підлягала виплаті саме у згаданий період 2014 року, не приймалося.
12. Тільки Законом України від 28 грудня 2014 року №  79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набрав чинності з 1 січня 2015 року, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України був доповнений пунктом 26, згідно з яким норми і положення статті 129 Закону №  2453-VI застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
13. З посиланням на статті 143, 129 Закону №  2453-VI суд першої інстанції зазначив, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. За частиною четвертою статті 142 Закону №  2453-VI видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.
14. Відповідно до статті 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація на 2014 рік була головним розпорядником бюджетних коштів, а Апеляційний суд Житомирської області - розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Видатки Державного бюджету України на 2014 рік на оплату праці (загальний фонд та спеціальний фонд) для Апеляційного суду Житомирської області визначалися Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». Згідно з додатком № 8 до згаданого закону «Розподіл видатків Державного бюджету України на 2014 рік на здійснення правосуддя в розрізі місцевих та апеляційних судів», розмір видатків загального фонду на оплату праці для Апеляційного суду Житомирської області на 2014 рік складав 13778,3 тис. грн., а спеціального фонду - 905,0 тис. грн. Вказаний розмір видатків був скорегований Законом України «Про внесення змін до Закону України від 27 березня 2014  року №  1165-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» лише в частині видатків загального фонду і складав 13640,9 тис. грн. Надалі протягом 2014 року зазначений розмір видатків загального та спеціального фонду не змінювався, в тому числі у зв`язку із прийняттям Закону №  1622- VII.
15. На підставі наведеного суд першої інстанції зазначив, що видатки на виплату суддівської винагороди Апеляційному суду Житомирської області протягом спірного періоду 2014 року не зменшувалося, тому позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України щодо неприйняття заходів з фінансування та виплати йому щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі за період з 3 серпня по 31 грудня 2014 року задоволенню не підлягають.
16. Щодо решти позовних вимог, то з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа № 1-1/ 2004) суд першої інстанції ствердив, що право позивача на виплату щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі за період з 3 серпня по 31 грудня 2014 року було порушено. Розмір недоотриманої суддівської винагороди становить 23367,87 грн. і в цій частині позовні вимоги задоволено. 
17. Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 квітня 2017 року скасував постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог і прийняв в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовив.
18. При прийнятті такого рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що зважаючи на обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, запроваджених у 2014, 2015 роках відповідно до законів № 1622-VІІ, № 76-VІІІ, обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі було зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, тому відповідає критеріям пропорційності, позаяк є співмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.
IV. Касаційне оскарження 
19. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року та змінити постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухваливши в цій частині нову постанову про задоволення позову. 
20. Обґрунтовуючи касаційну скаргу зазначив, що обмеження у виплаті суддівської винагороди протягом  серпня-грудня 2014 року були неправомірними і висновки апеляційного суду в цій частині ґрунтуються на помилковому трактуванні положень законодавства. 
21. Державна судова адміністрація України подала письмові заперечення на касаційну скаргу, у якій просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Зазначила, зокрема, що обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати не звужувало обсягу суддівських гарантій незалежності і Державна судова адміністрація України у спірних правовідносинах діяла відповідно до вимог законодавства. 
22. З посиланням на статті 7, 22, 23, 5, 119 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України зазначила, що як розпорядник бюджетних коштів може витрачати бюджетні кошти тільки в межах кошторису і на визначені цілі. Витрачання бюджетних котів не за цільовим призначенням має наслідком притягнення посадових осіб до юридичної відповідальності в порядку, визначеному законом.
23. Апеляційний суд Житомирської області теж подав письмові заперечення на касаційну скаргу, у якій просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Зокрема відповідач також зазначив, що обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати застосовувався не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до статті 129 Закону № 2453-VI. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування. 
24. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
25. Згідно з частиною першою статті 129 Закону № 2453-VI (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
26. Відповідно до частин другої та третьої статті 129 Закону №  2453-VI суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. 
27. 31 липня 2014 року прийнято Закон № 1622-VII, за пунктом 9 якого Прикінцеві положення Закону України від 16  січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено, зокрема пунктом 6^4, яким, з-поміж іншого, встановлено, що максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 15 розмірами мінімальної заробітної плати.
28. Прийняття такого закону було зумовлено складною економічною ситуацією в Україні, що пов`язано з анексією АР Криму, військовим конфліктом на сході України, а також зобов`язаннями перед Міжнародним валютним фондом як умови для отримання фінансової підтримки для зміцнення боєздатності країни та подолання тих негативних економічних наслідків, які спричинила збройна агресія Російської Федерації.
VІ. Висновки Верховного Суду
29. В обсязі встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних відносин є підстави погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що дії Апеляційного суду Житомирської області та Державної судової адміністрації України щодо виплати позивачу у період з серпня по грудень 2014 року суддівської винагороди відповідали вимогам чинного законодавства. Передбачене Законом №  1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовувалося не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог статті 129 Закону №  2453-VI.
30. Такий самий висновок Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду висловив у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 811/2085/15, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи.
31. Щодо покликання позивача на положення статті 32 Кодексу законів про працю України, то такі ґрунтуються на хибному трактуванні норм матеріального права. Питання нарахування та виплати суддям суддівської винагороди врегульовано Законом №  2453-VI, який є спеціальним для цих правовідносин. За описаних обставин про зміни в організації виробництва і праці не йдеться, тож положення статті 32 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не застосовуються.
32. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
33. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
34. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду апеляційної інстанції в цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскарженої постанови суду апеляційної інстанції відсутні. 
35. Доводи касаційної скарги висновків судів та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.
2. Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року та постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року (в частині, залишеній без змін згідно з постановою суду апеляційної інстанції) в цій справі - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                                        Н. А. Данилевич