Постанова
Іменем України
 
17 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 752/3704/17
провадження № 61-30326св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Калараша А. А. (суддя-доповідач),  Лесько А. О., Штелик С. П.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Голосіївське районне управління Національної поліції в м. Києві,
відповідач - Київська місцева прокуратура № 1,
відповідач - Державне казначейство України,
 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т. М., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року, постановлену у складі колегії суддів Лапчевської О.Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до  Голосіївського районного управління Національної поліції в м. Києві, Київської місцевої прокуратури № 1 та Державного казначейства України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, і в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона обвинувачувалася у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, проте 25 грудня 2014 року постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Митича С.П. було закрито кримінальне провадження № 12014100010003488 від 05 травня 2014 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Позивач зазначає, що 19 травня 2011 року вона була затримана та доставлена до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, після чого їй було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який було змінено на підписку про невиїзд лише 19 грудня 2011 року.
ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, нелюдського поводження, постійних образ і погроз їй була завдана матеріальна шкода, що складається з втрат доходу у розмірі 180 000 грн і витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, у розмірі 160 000 грн, а всього 340 000 грн, та моральна шкода у розмірі 5 000 000 грн. Позивач просила суд стягнути вказану завдану шкоду з Державного казначейства України.
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою  Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 рокурішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року залишено без змін.
Судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  мотивовано тим, що постанова про закриття кримінального провадження                                                         № 12014100010003488 скасована, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, тому відсутні підстави  для задоволення позовних вимог. Таким чином, звертаючись з вимогами про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 в порядку ст. 60 ЦПК України, не обґрунтувала, які саме процесуальні порушення були допущені органами слідства, чи була встановлена незаконність таких дій, зокрема незаконність ув`язнення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Скаржник  просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від   22 серпня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада   2017 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу № 752/3704/17-ц. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У  січні 2018 року справу № 752/3704/17-ц передано до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що  суди відійшли  від засад всебічності та повноти з`ясування обставин справи рівності та змагальності, на підставі чого прийняли  незаконне та необґрунтоване рішення.
 
Судами не було прийнято до уваги той факт,  що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито , а відсутність  кримінального провадження за підозрою ОСОБА_1 підтверджується довідкою ГУ НП в м. Києві.
 
Оскаржуваними судовими рішеннями суди позбавили позивача права на захист від вчинення неправомірних дій з боку відповідача і фактично визнано законність та правомірність вчинків, так як не було враховано, що ОСОБА_1 не має жодного процесуального статусу у вказаній кримінальній справі.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що постановою слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Воліченка І.О. від 18 серпня 2010 року порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
19 травня 2011 року ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 115 КПК України.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2011 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2011 року строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до 3-х місяців, після чого постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2011 року строк тримання під вартою продовжено.
19 вересня 2011 року прокурором Голосіївського району м. Києва Мельничуком О.В. затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 01-16319 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 7).
19 грудня 2011 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва обвинуваченій ОСОБА_1 змінено запобіжний захід із взяття під варту на підписку про невиїзд (а.с. 18).
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2013 року, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 191 ЦПК України повернуто прокурору Голосіївського району м. Києва для організації додаткового розслідування (а.с. 19).
05 травня 2014 року за № 12014100010003488 до Єдиного реєстру досудових розслідувань зареєстровано матеріали кримінальної справи № 01-16319 за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.
25 грудня 2014 року постановою слідчого Голосіївського районного управління Головного управління внутрішніх справ м. Києва Митича С.П. кримінальне провадження за № 12014100010003488 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 22).
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року скасована вказана постанова слідчого Голосіївського районного управління Головного управління внутрішніх справ м. Києва Митича С.П. про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2014 року та постановлено зобов`язати слідчого провести подальше досудове розслідування (а.с. 52).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що постанова про закриття кримінального провадження № 12014100010003488 скасована, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, тому відсутні підстави  для задоволення позовних вимог.А тому, звертаючись з вимогами про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 в порядку ст. 60 ЦПК України, не обґрунтувала, які саме процесуальні порушення були допущені органами слідства, чи була встановлена незаконність таких дій, зокрема незаконність ув`язнення.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Згідно з частиною 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1)     постановлення виправдувального вироку суду;
1^-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Звертаючись з  позовною заявою, ОСОБА_1  посилалась на те, що вона піддавалася кримінальному переслідуванню, перебувала під слідством   та судом, а враховуючи те, що кримінальне провадження закрито, тому   вона має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди.  
Судами було встановлено, що кримінальне провадження в рамках якого ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому було змінено на підписку про невиїзд  з постійного місця проживання, на момент звернення з відповідним позовом не закрито, а триває.
Доводи касаційної скарги відносно того, що судами не було прийнято до уваги той факт,  що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито , а відсутність  кримінального провадження за підозрою ОСОБА_1 підтверджується довідкою ГУ НП в м. Києві Голосіївського управління, не знайшли своє підтвердження та спростувались  встановленими судами фактичними обставинами справи.
Таким чином, судами було  правильно встановлено те, що у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування шкоди, оскільки відсутні  випадки                           ( підстави) визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для такого відшкодування.
 
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги відносно того, що   суди відійшли  від засад всебічності та повноти з`ясування обставин справи рівності та змагальності на підстави чого прийняли  незаконне та необґрунтоване рішення не знайшло свого підтвердження.
 
Доводи касаційної скарги відносно того, що оскаржуваними судовими рішеннями суди позбавили позивача права на захист від вчинення неправомірних дій з боку відповідача, а суд фактично визнав законність та правомірність вчинків органів досудового розслідування, так як не було враховано, ОСОБА_1 не має жодного процесуального статусу у вказаній кримінальній справі є передчасними та не заслуговують на увагу з огляду на наступне .
 
Ключовим завданням при розгляді вказаного спору є встановлення наявності визначених спеціальним законом підстав, які дають право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених законом.
 
Передумовою для визначення законності чи неправомірності вчинків органів досудового розслідування є наявність закінченого кримінального провадження, однак у судовому засіданні було навпаки встановлено тривання кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , в рамках якого відносно неї було обрано запобіжні заходи.
 
Враховуючи те, що кримінальна справа № 01-16319  по обвинуваченню  ОСОБА_1   триває, тому ОСОБА_1 , як учасник цієї справи не позбавлена права встановленим законом порядку захистити свої порушені права.   
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             А. А. Калараш 
 
                                                                                     А. О. Лесько
 
                                                                                     С. П. Штелик