Постанова
Іменем України
 
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 306/2558/16-ц
провадження № 61-31440св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року у складі судді Василихи Ж. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2017 року у склад колегії суддів: Мацунича М.В., Кожух О. А., Джуги С. Д.  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») і приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про припинення права власності відповідача, скасування державної реєстрації права власності відповідача на жилий будинок АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що згідно з кредитним договором від 20 лютого                2008 року № 0610/0208/88-027 Вітрите акціонерне товариство «Сведбанк»              (далі - ВАТ «Сведбанк») надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 700,00 доларів США. Для забезпечення кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 20 лютого 2008 року № 0610/0208/88-27-Z, згідно з яким іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю належний їй на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 . 05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала письмову вимогу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 13 вересня 2016 року про те, що товариство набуло у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на вказаний жилий будинок. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, спірний будинок вже належить на праві власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Позивач вважає, що переоформлення права власності на жилий будинок здійснено незаконно, оскільки товариство не надсилало письмову вимогу про виконання порушеного зобов`язання за 30 дній та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також, з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивач зауважила на тому, що рішення суду про стягнення заборгованості нею вже виконано, виплачено стягнену заборгованість у повному обсязі. 
Короткий зміст судових рішень 
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності закрито.  
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 лютого                  2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки сторонами у договорі іпотеки передбачено можливість передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником основного кредитного зобов`язання, то переоформлення права власності на спірний будинок здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, статей 36 - 37 Закону України «Про іпотеку». Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на відносини сторін, оскільки примусове стягнення в даному випадку не здійснювалося. Посилання позивача на те, що нею погашено всю заборгованість за кредитним договором чим виконано зобов`язання, є безпідставним, оскільки після ухвалення зазначеного судового рішення та до його повного виконання пройшов значний проміжок часу, тому кредитор вправі був продовжувати нараховувати відсотки та пеню за даним договором, оскільки зобов`язання між ним та ОСОБА_1 не припинилися. 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Свалявського районного суду            від 20 лютого 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, щоОСОБА_1 виконала рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2011 року вже після того як державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Кобелєва А. М. прийняла рішення від 30 березня 2016 року за                 № 29010537 про здійснення державної реєстрації прав власності на предмет іпотеки за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Оскільки   ОСОБА_1 тривалий період не виконувала рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2011 року, то у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» виникли законні підстави для захисту своїх порушених прав за кредитним договором. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено саме примусове стягнення нерухомого майна, а у даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснюється у примусовому порядку. Звернення стягнення здійснено в позасудовому порядку, на підставі відповідного іпотечного застереження в іпотечному договорі, який підписаний ОСОБА_1 , що свідчить про надання нею згоди на можливість застосування такої процедури.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2017 року і постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 . 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
29 травня 2018 року справу № 306/2558/16-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
16 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що у кредитному договорі передбачений обов`язок кредитора надіслати позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка підлягає виконанню у тридцятиденний строк з моменту направлення позичальнику даної вимоги. У Законі України «Про іпотеку» також передбачено направлення за 30 днів вимоги про усунення порушення. Таких вимог позивач не отримувала. Позивач у надісланому листі від відповідача отримав попередження про те, що виконавча служба буде здійснювати примусове виселення сім`ї позивача з жилого будинку без зазначення вимоги про усунення порушення зобов`язань або звернення стягнення на предмет іпотеки. Опис-вкладення у відправлений лист відповідач суду не надав. У листі, що надійшов до позивача, не містилось підтвердження повноважень особи, яка підписала лист від імені відповідача. Апеляційний суд витребував у відповідача копію журналу вихідної кореспонденції для з`ясування змісту направленого позивачу листа, проте відповідач не надав такої копії, а надав копію акту від 30 січня 2017 року про те, що даного журналу не виявлено. Судами не застосовані норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який підлягав застосуванню та був порушений відповідачем під час переоформлення права власності на жилий будинок, що є примусовим стягненням (відчуженням) даного будинку, яке є постійним місцем проживання позивача, у власності якої немає іншого нерухомого жилого майна та площа даного будинку не перевищує 250 кв. м, оскільки складає 52,4 кв. м загальної і 39,4 кв. м жилої площі. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
20 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0610/0208/88-027, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 10 700,00 доларів США до 18 лютого 2018 року на споживчі цілі.
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 лютого           2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки                     № 0610/0208/88-027-Z-1, відповідно до якого іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно - жилий будинок  АДРЕСА_1 ,загальною площею 52,4 кв. м, жилою площею 39,4 кв. м, в якому зареєстрований і проживає позивач.
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2011 року в справі № 2-446/2011 року солідарно стягнуто з позичальника            ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 99 016,59 грн.
Дане рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2011 року виконано 25 серпня 2016 року, що підтверджується постановою заступника начальника Свалявського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 25 серпня 2016 року про закінчення виконавчого провадження.
28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), що є правонаступником ВАТ «Сведбанк, і ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 і договір відступлення прав вимоги, відповідно до яких ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги за зобов`язаннями з ОСОБА_1 за указаним вище кредитним договором і договором іпотеки.
30 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень за № 29010537, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. 
Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та (або) предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
−       таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
-       загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
Зважаючи на наведене, висновок судів попередніх інстанцій про те, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, лише щодо вжиття заходів примусового виконання рішень, що допускає набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у порядку статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є помилковим.
Натомість, за наслідками прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу нотаріусом Кобелєвою А. М. рішення за                № 29010537 про державну реєстрацію права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»за відповідним застереженням в іпотечному договорі, відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Крім того, вирішуючи справу по суті, судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки обраних позивачем способів захисту.
Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. 
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
Звертаючись до суду з позовом про припинення права власності відповідача та скасування державної реєстрації права власності відповідача на жилий будинок, позивач має на меті поновити своє право власності, посилаючись на незаконність його виникнення у відповідача. Судами не надана оцінка належності обраних позивачем способів захисту, зокрема, їх ефективності, тобто достатності їх застосування для відновлення прав позивача.
Судами попередніх інстанцій також не в повному обсязі з`ясовано дотримання порядку передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, встановленого договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку», а також обсяг невиконаних позивачем боргових зобов`язань на час такої передачі. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Суд першої інстанції виходячи з того, що до спірних правовідносин не застосовується Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не встановлював наявність передбачених у ньому підстав для поширення мораторію на звернення стягнення на жилий будинок позивача, зокрема, відсутність у позивача у власності іншого нерухомого жилого майна, не з`ясував питання щодо належності та ефективності обраних позивачем способів захисту, дотримання відповідачем порядку передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, встановленого договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку», а також обсяг невиконаних боргових зобов`язань позивачем, що вплинуло на обґрунтованість та законність постановленого рішення. 
Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, тому оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суду першої інстанції необхідно встановити наявність на час вчинення нотаріусом перереєстрації права власності на жилий будинок підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з`ясувати питання належності та ефективності обраних позивачем способів захисту, дотримання відповідачем порядку передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, встановленого договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку», а також обсяг невиконаних позивачем боргових зобов`язань,розглянувши справу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону. 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 лютого  2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення,є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук