Постанова
Іменем України                                          
 
23 жовтня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 607/15055/16-ц
провадження № 61-25920св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,            
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року в складі судді Позняка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня 2017 року в складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення сплаченого авансу в розмірі 39 000,00 доларів США.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 30 грудня            2013 року між сторонами у справі укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому   нотаріально був посвідчений лише договір купівлі-продажу 35/100 часток вказаного приміщення. Щодо купівлі-продажу решти 24/100 частин цього приміщення та земельної ділянки, вартість яких була оцінена у 80 000 доларів США, сторони уклали усний попередній договір, на підтвердження якого оформили розписку, в якій зазначили умови договору, а позивач на виконання вказаного правочину передав відповідачу сумарно аванс у розмірі 39 000,00 доларів США.
31 липня 2014 року відповідачем ОСОБА_2 24/100 приміщення нерухомого майна та земельна ділянка за вказаною вище адресою, незважаючи на сплачений позивачем аванс, було подаровано ОСОБА_3 , про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.   
Враховуючи те, що договір купівлі-продажу 24/100 частин спірного приміщення не був нотаріально посвідчений, то він у силу закону є нікчемним, а тому позивач просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на свою користь сплачену відповідачу суму авансу в розмірі 39 000,00 доларів США.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, а суду не надано доказів існування між сторонами попереднього договору щодо купівлі-продажу 24/100 розміру ідеальних часток приміщення та частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 з передачею відповідачу авансу в розмірі 39 000,00 доларів США за вказану частку. Зі змісту розписки, написаної ОСОБА_1 , вбачається, що останній не повністю розрахувався в сумі 44 710,00 доларів США за вже укладеним та посвідченим нотаріально 30 грудня 2013 року договором купівлі-продажу частки приміщення та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційної скарги не вплинули на правильність та законність рішення суду.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня             2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня             2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами при ухваленні оскаржуваних рішень неправильно встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, взявши до уваги доводи відповідача про те, що надана позивачем розписка свідчить про те, що останній не повністю розрахувався за вже укладеним та нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 35/100 часток приміщення та частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 , суди не надали оцінки тому, що вказаний розрахунок заборгованості неодноразово досліджувався судами, зокрема під час розгляду справи за позовом                   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення з нього суми боргу за вказаною розпискою. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу відмовлено. При цьому встановлено, що у нього немає боргових зобов`язань за укладеним договором купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року. Зазначеною ухвалою апеляційного суду також встановлено, що розписка стосується домовленості щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 24/100 частин спірного приміщення.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
За вимогами підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від           26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від                     28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
Справу розподілено судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Виклад фактичних обставин справи
Судом установлено, що відповідно до розписки від 31 грудня 2013 року, написаної ОСОБА_1 , він придбав у ОСОБА_2 землю і приміщення за адресою: АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу, але не повністю розрахувався в сумі 44 710 доларів США, які зобов`язується оплатити до кінця 2014 року. У розписці наявний підпис ОСОБА_2 . 
Крім того, на розписці наявні і інші написи: борг станом на 20 травня 2014 року                   41 000,00 доларів США; сплачено 17 320,00 доларів США +17 970,00 доларів США; 35 290,00 доларів США - 80 000,00 доларів США, борг 44 710,00 доларів США (підпис). Сплачено станом на 20 травня 2014 року - 3 710,00 доларів США (підпис), Борг 41 000 доларів США (підпис). Крім того, наявні написи: по квитанціям:                   1. 34035, 2.+30, 3.+250, 4.+9500 (нотаріус) /43 815,00 грн = 5 340,00 доларів США:2 =    2 670,00 доларів США. Електроенергія 2000 кВт - 2 480,00 грн = 300,00 доларів США (показники лічильника 2316 понад ліміт 444,00 грн) 15 000,00 доларів США.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від                12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за невиконання зобов`язання.
Під час розгляду цієї справи встановлено, що 30 грудня 2013 року між             ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу 35/100 часток приміщення по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за № 5770. Відповідно до пункту 2.1 договору продаж вчинено за 548 740,00 грн, які ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 до підписання договору. 
У цей же день між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договорів купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6110100000:13:013:0070, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за             № 5769. Відповідно до пункту 6 договору цей продаж вчинено за 47 367,00 грн, які ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 до підписання цього договору.
Згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від                 30 грудня 2013 року на підставі договорів купівлі-продажу за № 5770 та № 5769 за       ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 35/100 частин нежитлового приміщення та на земельну ділянку, кадастровий номер 6110100000:13:013:0070.
31 грудня 2013 року ОСОБА_1 написав розписку про те, що він придбав у ОСОБА_2 землю і приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договорами купівлі-продажу і не провів розрахунок на 44 710,00 доларів США, у зв`язку з чим зобов`язувався розрахуватися в повному обсязі до кінця 2014 року.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від                       12 грудня 2016 року, земельна ділянка площею 0,0398 га та нежитлове приміщення загальною площею 863,7 кв. м - 24/100 частки на підставі договорів дарування від 31 липня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н. А., належить ОСОБА_3 .
Нормативно-правове обґрунтування
Згідно із статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
За статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до статті 57 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
 
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Частиною першою статті 58 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
 
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Враховуючи наведене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено існування між сторонами попереднього договору купівлі-продажу 24/100 частки приміщення та частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та передачу відповідачу авансу в розмірі 39 000,00 доларів США за цю частку, оскільки зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_1 недорозрахувався в сумі 44 710 доларів США за вже укладеним та посвідченим нотаріально 30 грудня 2013 року договором частки приміщення та земельної ділянки. Крім того, в розписці наявні відомості про оплату коштів, проте не зазначено для чого вони передавалися та хто їх отримував, а також не відображено, що це є аванс.
Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів,що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судових рішень.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 27 червня          2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький
 
                                                                                                                       І. В. Литвиненко
 
                                                                                               В. В. Сердюк
 
                                                                                               І. М. Фаловська