Постанова
іменем України
25 вересня 2019 року  
м. Київ
справа № 464/7471/16-к 
провадження № 51-3094км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,                            
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                      ОСОБА_6 ,
законного представника                          ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 6 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року про застосування примусових заходів медичного характерущодо 
ОСОБА_8 ,                                                                    ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва та жителя   АДРЕСА_1 , раніше не судимого.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 6 січня 2017 року до ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив суспільно – небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 153 КК. Так, 18 серпня 2016 року близько 12:00 год він, перебуваючи у приміщенні 4-ї комунальної міської поліклініки м. Львова на просп. Ч. Калини, 68, з метою задоволення статевої пристрасті неприродним способом, зустрівши  ОСОБА_9 , представився лікарем цього медичного закладу і під приводом надання медичних послуг (медичного огляду простати) завів його в приміщення загального чоловічого туалету, де скориставшись безпорадним станом потерпілого, який через свій похилий вік не усвідомлював істинного значення дій  ОСОБА_8 , а сприймав його дії як дії лікаря, вступив з  ОСОБА_9 в статеві зносини неприроднім (аногенітальним) способом, чим спричинив останньому легких тілесних ушкоджень. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року змінено ухвалу суду першої інстанції від 6 січня 2017 року та ухвалено застосувати до ОСОБА_8  примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. В решті ухвалу залишено без зміни.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 6 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 рокускасувати, а кримінальне провадження щодо підзахисного закрити у зв`язку з відсутністю підстав для застосування щодо останнього примусових заходів медичного характеру.
Свою позицію обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції не надав відповідей на доводи, викладені в апеляційній сказі адвоката ОСОБА_10 , та не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення закону, тим самим, на думку захисника, допустив неповноту судового розгляду, зокрема, через не доведеність вчинення ОСОБА_8 суспільно – небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 153 КК. На думку захисника, оскільки у медичних документах неодноразово констатовано, що ОСОБА_8 не є суспільно небезпечним, тому відсутні підстави для застосування до нього примусових заходів медичного характеру.
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргузахисника надійшло заперечення від представника потерпілого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_11 , в якому вона не погоджується з викладеними доводами ОСОБА_6 та просить залишити оскаржувані ним судові рішення без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу. 
Прокурор касаційну скаргу сторонизахисту просив залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Потерпілому ОСОБА_9 було повідомлено про час і дату касаційного розгляду, але в судове засідання він не з`явився. Його представник – адвокат ОСОБА_11 подала до суду клопотання про розгляд касаційного провадження щодо ОСОБА_8 без її участі.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Статтею 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених в апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення.
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже,  ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Суд першої інстанції встановив, а суд апеляційної інстанції перевірив, що ОСОБА_8 вчинив суспільно – небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 153 КК, у стані неосудності, при цьому суди належним чином дослідили зібрані докази.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , даних, які містяться у висновках експертиз:№ 1653 від 18 серпня 2016 року, № 309/2016ц від 18 серпня 2016  року, № 308/2016ц від 18  серпня 2016 року та № 307/2016ц від 18 серпня 2016  року,та інших доказів, зміст яких відображено в ухвалі, а тому доводи захисника ОСОБА_6 у цій частині його касаційної скарги, які є аналогічні доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , є неспроможними і спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів показання потерпілого та свідка, оскільки вони повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами у справі. 
Тому місцевий суд, керуючись ст. 503 КПК, застосував до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру, виходячи з такого.
Так, ст. 94 КК визначено три критерії, які суд має враховувати, призначаючи певний вид примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 94 КК, надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.
Апеляційний суд, не погодившись із визначеним місцевим судом видом примусових заходів, зазначив про те, що хоча ОСОБА_8 , на момент вчинення суспільно –небезпечного діяння перебував у стані неосудності, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 135 від 14 вересня 2016 року, тапотребував застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із загальним наглядом, з огляду на характер вчиненого ним суспільного – небезпечного діяння, однак, врахувавши висновок судово-психіатричного експерта №  07/К від 09  серпня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_8 , на часрозгляду справи апеляційним судом, перебував у стані ремісії (значного зменшення хворобливих проявів) хронічного психічного захворювання у формі параноїдної шизофренії та рекомендовано примусове амбулаторне лікування у психіатра за місцем проживання, вирішив змінити ухвалу місцевого суду та застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної медичної допомоги в примусовому порядку.
Верховний Суд звертає увагу, що метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі, передбачені ст. 94 КК, критерії у їх сукупності.
Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 513 КПК, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру саме суд, у разі застосування таких заходів, має визначити їх вид.
Тому апеляційний суд, врахувавши висновки судово-психіатричного експерта № 195 від 12 квітня 2017 року та № 07/К від 09 серпня 2017 року, якими ОСОБА_8 рекомендовано примусове амбулаторне лікування у психіатра за місцем проживання, застосував примусовізаходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричноїдопомоги в примусовому порядку.
Доводи у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 , були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та на них надано змістовні відповіді. 
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, та погоджується з наведеними у ній висновками про законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у тому числі й тих, на які вказував захисник у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 6 січня 2017 року, змінену ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                ОСОБА_3