ПОСТАНОВА
Іменем України

24 жовтня 2019 року 
Київ

справа №809/67/17
адміністративне провадження №К/9901/22067/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Кашпур О.В.,
суддів – Радишевської О.Р., Уханенка С.А., 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами справу
за позовом  ОСОБА_1 до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року, прийняту в складі головуючого судді Кишинського М.І., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, постановлену в складі колегії суддів: головуючого Улицького В.З., суддів Гулида Р.М., Кузьмича С.М.,                                               
у с т а н о в и в : 
І. Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі – військова частина – польова пошта НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення.
2. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач незаконно відмовив у звільненні позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, оскільки підстави, з якими Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від            25 березня 1992 року №2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №2232-XII) пов`язує можливість продовження дії контракту з позивачем, – відсутні, а тому відмова припинити дію контракту не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. 
3. ОСОБА_1 просив зобов`язати командування військової частини – польова пошта НОМЕР_1 звільнити його з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту з 31 жовтня 2016 року. 
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
4. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року позов задоволено. Зобов`язано командування військової частини – польова пошта НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту з 31 жовтня 2016 року. Стягнуто з бюджетних асигнувань військової частини – польова пошта НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 551,21 грн.
5. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу військової частини – польова пошта НОМЕР_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року – без змін.
6. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що станом на момент закінчення строку контракту (31 жовтня 2016 року) та на момент звернення позивача до командування військової частини з рапортом про звільнення (16 грудня 2016 року) особливий період в Україні не діяв, а тому у відповідача була відсутня підстава для продовження дії контракту понад встановлені строки. За таких обставин рішення військовослужбовця про розірвання контракту за умови закінчення його строку є підставою для припинення військової служби за контрактом на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення ними норм права, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від               20 лютого 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
8. Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права щодо спірних правовідносин і дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову               ОСОБА_1 . Скаржник указує на те, що станом на момент закінчення строку контракту та на момент звернення позивача до командування військової частини з рапортом про звільнення стан особливого періоду в Україні не припинявся, а під час його дії законодавством не передбачено можливості звільнення з військової служби військовослужбовця у зв`язку із закінченням строку контракту.
IV. Позиція інших учасників справи
9. Позивачем заперечення (відзив) на касаційну скаргу не подано. 
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
10. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
11. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено у новій редакції.
12. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
13. Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
14. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
15. За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05 червня 2019 року касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду: Кашпур О.В. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Радишевській О.Р., Уханенку С.А., яку ухвалою від               16 серпня 2019 року прийнято до провадження. 
16. Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в  порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами на 24 жовтня 2019 року.
VI. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
17. 31 жовтня 2013 року між позивачем та командиром військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. 
18. 19 лютого 2016 року відповідно до наказу №48 ОСОБА_1 був переведений для подальшого проходження військової служби до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 .
19. 31 жовтня 2016 року термін дії вказаного контракту сплив, тому 16 грудня                2016 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Також ОСОБА_1 указував, що подавав рапорт про звільнення до закінчення строку контракту. 
20.  ОСОБА_1 було надано роз`яснення про те, що станом на 23 грудня 2016 року правових підстав щодо його звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту немає. Крім того, наказом командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 від 30 жовтня 2016 року №310 позивачеві продовжено з 30 жовтня     2016 року дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації. 
VІІ. Джерела права й акти їх застосування
21. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22. Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
23. Частиною першою статті 2 Закону №2232-XII обумовлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
24. Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII до видів військової служби належить, серед іншого, військова служба за контрактом.
25. Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
26. Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
27. Статтею 26 Закону №2232-XII обумовлено порядок та підстави звільнення з військової служби.
28. Згідно з пунктом «б» частини другої вказаної статті Закону №2232-XII звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті. 
29. За змістом пункту «а» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
30. Водночас відповідно до частини третьої, пункту 2 частини дев`ятої статті                       23 Закону №2232-XII, яка визначає строки військової служби, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. У разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
31. Згідно з підпунктом 2 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (у редакції Указу Президента України від 14 липня 2015 року №417/2015), у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону №2232-XII.
32. Частина восьма статті 26 Закону №2232-XII передбачає обставини звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2) та після прийняття рішення про демобілізацію (пункт 3). Так, відповідно до частини восьмої статті 26 Закону №2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) – військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання жінкою (чоловіком) – військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання жінкою (чоловіком) – військовослужбовцем дитини – інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду; Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами «в», «г», «е», «є», «и» частини шостої та пунктами «в», «г», «е», «є» частини сьомої цієї статті; Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.
33. Суди попередніх інстанцій в обґрунтування своєї позиції посилаються на те, що станом на момент закінчення строку контракту (31 жовтня 2016 року) та на момент звернення позивача до командування військової частини з рапортом про звільнення (16 грудня 2016 року) особливий період в Україні не діяв, у зв`язку з чим підстави для продовження дії контракту понад встановлені строки були відсутні.
34. У абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
35. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі – підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №3543-XII).
36. Згідно з абзацами четвертим – шостим статті 1 Закону №3543-XII мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. 
37. Особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
38. Демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати мирного часу. 
39. Відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону №3543-XII завданням мобілізації є, зокрема здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу.
VІІІ. Позиція Верховного Суду
40. Часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема: Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня           2014 року №303/2014 – починаючи з 18 березня 2014 року по 01 травня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 – починаючи з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року №607/2014 – починаючи з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015 – починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.
41. Тобто, саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації            (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону №3543-XII законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
42. Аналіз змісту визначених статтею 1 Закону №3543-XII понять мобілізації, демобілізації та особливого періоду дає підстави для висновку, що закінчення особливого періоду пов`язане із прийняттям Президентом України рішення про порядок і терміни проведення демобілізації як комплексу дій, направлених на усунення наслідків мобілізації. Це безпосередньо випливає із визначеного законом поняття демобілізації, як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України.
43. Настання особливого періоду законодавець пов`язує із моментом оголошення рішення про мобілізацію (загальну чи часткову) або з моментом введення в державі воєнного стану, які є самостійними підставами виникнення та існування особливого періоду, а закінчення особливого періоду пов`язує із закінченням мобілізації або припиненням воєнного часу і частково періоду після закінчення воєнних дій. Період мобілізації закінчується прийняттям Президентом України окремого рішення про демобілізацію. Помилковим є ототожнення рішення про строк проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу із періодом мобілізації, вжитим у статті                 1 Закону №3543-XII.
44. Видані протягом 2014-2015 років Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» встановлюють саме строки проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу, а не період мобілізації у розумінні Закону №3543-XII.
45. Відповідно, закінчення встановлених Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» строків призову громадян на військову службу не тягне закінчення чи переривання періоду мобілізації і, як наслідок, закінчення дії особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту.
46. Так, в умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обмеження щодо звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом. Зокрема таким обмеженням є продовження дії контракту на період до оголошення демобілізації.
47. Таким чином, під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку із закінченням строку контракту, не передбачено.
48. Станом на момент закінчення строку контракту (31 жовтня 2016 року) та на момент звернення позивача з рапортом про звільнення (16 грудня 2016 року) в Україні діяв особливий період. Рішення про оголошення демобілізації військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, Президентом України не приймалося. 
49. Крім того, укази Президента України, які позивач вважає указами щодо демобілізації, не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту.
50. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 23 вересня 2019 року у справі №823/1095/16 та 26 вересня 2019 року у справі №802/1581/16-а.
51. Водночас з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не належить до жодної із категорій осіб, визначених частиною восьмою статті 26 Закону №2232-XII, що виключає можливість його звільнення з військової служби в особливий період, тому вимога позивача про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту є необґрунтованою та безпідставною.
52. Зазначене дає Верховному Суду підстави для висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права щодо спірних правовідносин і дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
53. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
54. Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосовали норми матеріального права, то їхні судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову  
ОСОБА_1 . Судові витрати
55. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити. 
2. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі №809/67/17 скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення.  
3. Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий:                                                                                О. В. Кашпур 
Судді:                                                                                           О. Р. Радишевська
                                                                                                    С. А. Уханенко