Постанова
Іменем України
 
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/16724/16-ц
провадження № 61-28810св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю.,                                        Олійник А. С.,
                             Погрібного С. О.,                                      Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву б/н, згідно з якою отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок і отримала кредитну картку «Універсальна». АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі. Відповідач не повернула своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.
 
У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 
01 квітня 2015 року має заборгованість у розмірі 40 793,13 грн.
 
Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 40 793,13 грн.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач мала можливість розпоряджатися його грошовими коштами, тобто доказів отримання відповідачем кредитної картки, як і доказів того, коли саме, в який спосіб та у якій сумі вона розпорядилась грошовими коштами позивача. Не доведено належними доказами розмір заборгованості. Не зазначено, коли така заборгованість виникла, які внески робила відповідач на погашення заборгованості.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Приморського районного суду 
м. Одеси від 16 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом від 08 лютого 2013 року б/н у загальному розмірі 40 793,13 грн, з яких: 28 757,25 грн - тіло кредиту; 8 295,86 грн - відсотки за користуванням кредитом; 971,30 грн - пеня за прострочене зобов`язання; 350,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн; 500,00 грн - штраф (фіксована складова); 1 918,72 грн - штраф (процентна складова). Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт отримання кредитної картки зафіксовано фотографуванням, а доказом користування кредитною карткою є виписка із розрахунку, із якої вбачається, що відповідач не лише знімала грошові кошти, але й частково погашала заборгованість, отже, дії з погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості за кредитом.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що апеляційним судом порушені норми процесуального права, що потягло ухвалення незаконного рішення, адже суд дослідив нові докази, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не зазначив у своєму рішенні, які саме норми процесуального законодавства порушив суд першої інстанції, який ухвалив рішення на підставі наданих позивачем доказів, та якою нормою ЦПК України передбачено, що суд має з власної ініціативи витребувати додаткові докази у позивача, якщо дійде висновку, що наданих доказів недостатньо для задоволення позову.
 
У лютому 2018 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому заявник просив відхилити вказану касаційну скаргу та залишити рішення апеляційного суду без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Судом установлено, що 08 лютого 2013 року ОСОБА_1 підписала заяву б/н, згідно з якою отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом від 06 березня 
2010 року № СП-2010-256, та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
 
Суд апеляційної інстанції вважав доведеним, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 01 квітня 2015 року має заборгованість у розмірі 40 793,13 грн, з яких: 28 757,25 грн - тіло кредиту; 
8 295,86 грн - відсотки за користуванням кредитом; 971,30 грн - пеня за прострочене зобов`язання; 350,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 
100,00 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1 918,72 грн - штраф (процентна складова).
 
Позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, надано письмові докази: довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 , згідно з якою вона отримала картку «Універсальна» НОМЕР_1 , та розрахунок заборгованості за договором 
від 08 лютого 2013 року б/н, у якому зазначено, що відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 40 793,13 грн.
 
Відповідачем на підтвердження обставин, якими вона заперечує позовні вимоги, надано письмові докази: довідка про те, що вона не отримувала від позивача кредитну картку «Універсальна» НОМЕР_1, та розрахунок заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за картковим рахунком НОМЕР_3 
від 08 лютого 2013 року за період із 08 лютого 2013 року по 15 листопада 2016 року, згідно з якою сума заборгованості становить 0,00 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів отримання відповідачем кредитної картки, як і доказів того, коли саме, в який спосіб та у якій сумі вона розпорядилась грошовими коштами позивача. Не доведено належними доказами розмір заборгованості. Не зазначено, коли така заборгованість виникла, які внески робила відповідач на погашення заборгованості. 
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив з того, що факт отримання кредитної картки зафіксовано фотографуванням, а доказом користування кредитною карткою є виписка із розрахунку, із якої вбачається, що відповідач не лише знімала грошові кошти, але й частково погашала заборгованість, отже, дії з погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості за кредитом.
 
Проте із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
 
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частинами першою та другою статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
Апеляційний суд, переглядаючи справу, прийняв від сторони позивача нові докази, які не подавалися до суду першої інстанції і на підставі цих доказів зробив висновок про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення рішення про задоволення позову, чим порушивши вимоги статті 303 ЦПК України 2004 року. Рішення апеляційного суду не містить мотивів прийняття нових доказів, які не були подані стороною позивача до суду першої інстанції.
 
Апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення новими доказами, не спростував висновки суду, щодо оцінки доказів, наданих в суді першої інстанції, а саме: долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на 01 квітня 2015 року у відповідача відсутня заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2015 року б/н.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Приймаючи нові докази, апеляційний суд не обґрунтував у своєму рішенні яким чином: фото відповідача, а також інформація про рух коштів за рахунками відповідача, які обслуговувались різними картками, підтверджує заявлену позивачем заборгованість станом на 15 квітня 2015 року у розмірі 40 793,13 грн.
 
Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність вимог позову про стягнення заборгованості, а саме недоведення існування заборгованості як на дату, визначену банком у позові, так і у розмірі, визначеному банком є обґрунтованим.
 
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, в порушення вимог статей 60, 303 ЦПК України 2004 року скасував рішення суду, яке відповідало вимогам закону.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 653,60 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2017 року скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року залишити в силі.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», на користьОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 653,60 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
 
Судді:                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                           А. С. Олійник
 
                                                                                     С. О. Погрібний
 
                                                                                     Г. І. Усик