Постанова
Іменем  України
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 643/84/15-ц
провадження № 61-34915св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, ОСОБА_11,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від                11 серпня 2016 року у складі судді Поліщук Т. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2015 року прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., ОСОБА_11, про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що з 21 листопада 1973 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована та постійно проживала ОСОБА_5 , яка після смерті її матері ОСОБА_6 , з 18 жовтня 1980 року була членом ЖК «Полярний» та прийняла спадщину за законом. У 1987 році ОСОБА_5 , як член ЖК «Полярний», сплатила повну вартість вищевказаної квартири та набула права власності на неї. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
За інформацією, наданою Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою, після її смерті спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. 
Прокурор вважає, що спадщину, яка відкрилась після смерті                  ОСОБА_5 , та складається з квартири АДРЕСА_2 , слід визнати відумерлою та передати територіальній громаді                  м. Харкова в особі Харківської міської ради. 
Проте, невстановленими особами, подано заяву від імені ОСОБА_7 про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, на підставі чого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. 11 вересня 2013 року зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_7 . 
В ході перевірки вищевказаних обставин прокуратурою опитаний                   ОСОБА_7 , який пояснив, що за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не проживав, довідок з ЖК «Полярний» не отримував, будь-яких правочинів з продажу зазначеної квартири не вчиняв, 09 липня                2012 року паспорт та ідентифікаційний номер ним було втрачено. 
Згідно журналу видачі довідок ЖК «Полярний» довідка № 234, яка стала підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , видана 11 листопада 1993 року ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 . 
За даними КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» реєстраційне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 за номером НОМЕР_1 у               1993 році на квартиру АДРЕСА_2 не видавалося. 
11 вересня 2013 року від імені ОСОБА_7 невстановленими особами укладено договір купівлі - продажу вказаної квартири з ОСОБА_1 та зареєстровано право власності останнього на квартиру. 17 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.  ОСОБА_2 13 березня 2014 року уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_9 . 
Посилаючись на те, що договори купівлі - продажу квартири є недійсними, оскільки спірна квартира ніколи не належала ОСОБА_7 , а договір укладений не уповноваженою на те особою та на підставі підроблених документів, з урахуванням уточнених позовних вимог, прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради просив суд визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , який зареєстровано в реєстрі за № 2099 від 11 вересня 2013 року; визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано в реєстрі за № 6618 від 17 грудня 2013 року; визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між та ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , який зареєстровано в реєстрі за № 793 від 13 березня 2014 року; визнати відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_2 , що належала померлій ОСОБА_5 ; визнати за Харківською міською радою право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 01 листопада 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , який зареєстровано в реєстрі за № 2099 від 11 вересня 2013 року. Визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири                       АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано в реєстрі за № 6618 від 17 грудня 2013 року. Визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між                           ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , який зареєстровано в реєстрі за № 793 від 13 березня 2014 року. Визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_2 , що належала померлій ОСОБА_5 Визнано за Харківською міською радою право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з незаконності набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим укладені у подальшому договори купівлі-продажу цієї квартири є недійсними. Спадщина на квартиру відповідно до статті 1277 ЦК України є відумерлою, оскільки після спливу одного року з часу відкриття спадщини вона не прийнята та переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі його представника                        ОСОБА_10 задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року змінено. В частині визнання спадщини відумерлою резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: «Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради». В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився з його висновком про наявність підстав для задоволення позову, проте враховуючи вимоги статті 278 ЦПК України 2004 року, дійшов висновку про  необхідність передачі спірної квартири саме у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при купівлі спірної квартири ОСОБА_9 ніяких заборон на відчуження у нотаріуса не було, квартира була зареєстрована у встановленому законом порядку. На спірну квартиру ОСОБА_9 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_3 , у зв`язку із чим він є добросовісним набувачем спірної квартири. Крім того зазначав, що квартира вибула з власності ОСОБА_5 законним шляхом, тобто в результаті її смерті, а тому відсутні підстави, передбачені статтею 388 ЦК України. Харківська міська рада не є власником квартири, у зв`язку з чим не може витребовувати майно у законного власника (добросовісного набувача), яким є ОСОБА_3 
 
Відзив до суду касаційної інстанції не подано
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                      №643/84/15-ц з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У червні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року вказану справу                                         № 643/84/15-ц призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій відповідають. 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 21 листопада 1973 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована та постійно проживала ОСОБА_5 , яка після смерті її матері ОСОБА_6 , з 18 жовтня 1980 була членом ЖК «Полярний» та прийняла спадщину за законом. 
У 1987 році нею сплачено повну вартість вищевказаної квартири, що підтверджується довідкою, наданою головою ЖК «Полярний» за № 208 від 13 листопада 2014, у зв`язку із чим вона набула права власності на вказану квартиру відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення правовідносин, та частини третьої статті 384 ЦК України.
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 31 травня 2013 року внесено актовий запис про смерть № 7492.
За інформацією наданою Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось.
Також судами установлено, що від імені ОСОБА_7 невстановленими особами подано заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 ., з наданням копії паспорту (серійний номер МН 266365, виданого 28 грудня 2001 року Орджонікідзевським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області) та довідки №234, виданої 09 жовтня 1993 року Житлово-будівельним кооперативом «Полярний» Міського житлоуправління Виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів.
Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. 11 вересня 2013 року на підставі заяви та вищевказаних документів зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я                    ОСОБА_7 
Опитаний працівниками прокуратури в ході перевірки ОСОБА_7 пояснив, що за адресою: АДРЕСА_1 він ніколи не проживав, довідок з ЖК «Полярний» не отримував, будь-яких правочинів з продажу зазначеної квартири не вчиняв.
09 липня 2012 року паспорт ОСОБА_7 та ідентифікаційний номер втрачено, про що останній у своїй заяві повідомив Орджонікідзевський РВ ЛМУ УМВС України у Харківській області, за результатами розгляду якої              18 липня 2012 року прийняте рішення про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі пункту 2 статті 6 КПК України. 
Також судами установлено, що довідка ЖК «Полярний» № 234 , яка стала підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , видана 11 листопада 1993 року ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 . 
Згідно інформації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 13 листопада 2014 року за №1038/3, реєстраційне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 за номером НОМЕР_1 у 1993 році на квартиру АДРЕСА_2 не видавалося.
11 вересня 2013 року від імені ОСОБА_7 укладено договір купівлі - продажу вказаної квартири з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.
В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 6618, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 17 грудня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу               Лавінда Н. О., квартира АДРЕСА_2 передана у власність ОСОБА_2 , який 13 березня 2014 року уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_9 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9 , яка за життя 01 липня                         2014 року склала заповіт, яким заповіла спірну квартиру своєму сину ОСОБА_3 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 , сплативши у 1987 році повну вартість квартири  АДРЕСА_2 , набула право власності на неї відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність». 
 
Частиною першою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року                           № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства,який повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.
 
Таким чином, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_5 належна їй квартира  АДРЕСА_2 , увійшла до складу спадщини. 
 
Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. 
 
Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
 
З наданої Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою інформації судами встановлено, що після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилась і свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. 
 
Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанції про те, що спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , та складається з квартири АДРЕСА_2 , є відумерлою, а тому відповідно до правил 1277 ЦК України має бути передана територіальній громаді м. Харкова. 
 
Частинами першою,  третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Суди встановили, що невідомі особи, використовуючи  паспорт ОСОБА_7 , який ніколи не був власником квартири АДРЕСА_2 , відчужили її ОСОБА_1 Оскільки укладення вказаного правочину здійснено особою, яка не мала права на його здійснення, і на підставі підроблених документів, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що його слід визнати недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України. 
 
За правилами частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
 
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).
 
Таким чином, незаконність набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених вподальшому договорів про відчуження такої нерухомості відповідно до статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановив, що оспорюваними правочинами порушуються інтереси держави в особі Харківської міської ради, яка відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. 
 
При цьому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що всупереч статті                      278 ЦПК України 2004 року місцевий суд помилково визнав за Харківською міською радою право власності на квартира  АДРЕСА_2 , що є підставою для зміни резолютивної частини рішення, оскільки у такому випадку відумерла спадщина передається у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. 
 
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           В. О. Кузнєцов

Судді :                                                                                                     В. С. Жданова

                                                                                                                 В. М. Ігнатенко

                                                                                                                 В. А. Стрільчук

                                                                                                                 М. Ю. Тітов