Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 221/4547/16-ц
провадження № 61-21069св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року у складі судді Мохова Є. І. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Принцевської В. П., Сороки Г. П.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у  редакції Закону України від  03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 27 листопада 1988 року він перебував у шлюбі з  ОСОБА_2 , який розірвано на підставі рішення Волноваського районного суду Донецької області від 12 серпня 2016 року.
25 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у власність квартиру   АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою-характеристикою, виданою Комунальним підприємством «Волноваське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Волноваське БТІ»), право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 25 грудня 2007 року. 
ОСОБА_1 вважав, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та просив визнати за ним право власності на 1/2 її частини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано квартиру   АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири  АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в розмірі 551,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 отримала у власність квартиру     АДРЕСА_1  у період шлюбу внаслідок сумісної участі, тому квартира є спільною власністю подружжя.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін і надав їм належну правову оцінку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 мотивована тим, що позивач не набув право на спірне нерухоме майно, оскільки не був стороною договору довічного утримання. Позивач не надавав своєї згоди на укладення нею договору довічного утримання та не надав належних доказів своєї участі в утриманні відчужувача. Суди не врахували, що спірна квартира набута відповідачем в особистих інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей та дійшли помилкового висновку, що квартира набувалася в інтересах сім`ї.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що сторони з 27 листопада 1988 рокуперебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Волноваського районного суду Донецької області від 12 серпня 2016 року.
25 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у власність квартиру   АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою-характеристикою, виданою КП «Волноваське БТІ», право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 25 грудня 2007 року, отже, спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір довічного утримання - це договір, за яким одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.
Зазначений договір є оплатним. Оплатність для набувача полягає в необхідності здійснювати майнове утримання замість отриманого житла. Для відчужувача - в тому, що, після передання у власність речі, він може вимагати від набувача вчинення певних дій - надання матеріального забезпечення.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 61 Сімейного кодекс України (далі  - СК України) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З аналізу зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності випливає, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного за час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди правильно встановили, що цей договір був укладений саме в інтересах сім`ї, а інший з подружжя, не зазначений у договорі довічного утримання (догляду), як набувач, виконував обов`язки за цим договором солідарно з набувачем. 
Посилання відповідача у касаційній скарзі на те, що договір довічного утримання укладений нею з метою отримання квартири, яку в подальшому вона планувала подарувати одній із дочок, народжених у шлюбі з позивачем, свідчить про те, що договір був укладений в інтересах сім`ї.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги про те, що позивач не набув права на спірне нерухоме майно, оскільки не був стороною договору довічного утримання та не надавав своєї згоди на укладення нею цього договору, не заслуговують на увагу.
Суд касаційної інстанції вважає, що висновки судів відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню, тому підстав для скасування судових рішень немає.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції  - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Суд касаційної інстанції взяв до уваги висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з клопотанням про приєднання до справи заяви від 06 вересня 2019 року і додатків до неї та задоволення клопотань, викладених у цій заяві.
З матеріалів касаційного провадження відомо, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі на підставі статей 325, 327, 328 ЦПК України 2004 року. 
Відповідно до частини першої статті 330 ЦПК України 2004 року особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
Оскільки касаційну скаргу подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у січні 2017 року, строк для надання доповнень до касаційної скарги сплив у лютому 2017 року, отже, клопотання задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                            С. Ю. Мартєв 

                                                                                                                        Є. В. Петров

                                                                                                                        В. М. Сімоненко