Постанова
Іменем України
7 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 619/4197/14-ц
провадження № 61-12259св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого  -    Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. 0.,                                     Мартєва С. Ю., Штелик С. П.
учасники справи:
позивачі - прокурор Дергачівського району Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Харківської державної зооветеринарної академії,
відповідачі - ОСОБА_1 , Малоданилівська селищна ради Дергачівського району Харківської області, 
третя особа - реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року, 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2014 року прокурор Дергачівського району Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Харківської державної зооветеринарної академії позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, державного акту на право приватної власності на землю, запису про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю, витребування земельної ділянки.
Позивач просив визнати недійсними рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради народних депутатів № 265 від 11.09.2001 року «Про приватизацію земельної ділянки, виділеної для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_1 » в смт. Мала Данилівка с. Караван площею 0,60 га; Державний акт на право власності на землю площею 0,60 га серія Р1 № 699719, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2197, виданий на ім`я ОСОБА_1 , визнати недійсним запис № 2197 про реєстрацію державного акта на право власності на землю площею 0,600 га серія Р1 № 699719; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити та повернути у придатному для використання стані земельну ділянку площею 0,60 га на території Малоданилівської селищної ради села Караван Дергачівського району, межі якої визначені державним актом серія Р1 № 699719 на користь держави в особі Харківської державної зооветеринарної академії.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що під час прокурорської перевірки у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів встановлено, що 11 вересня 2001 року рішенням № 265 виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради народних депутатів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 безоплатно передано у власність земельні ділянки площею 0,60 га кожному для ведення підсобного господарства.
Згідно з технічною документацією по інвентаризації та оформленню права приватної власності, яка розроблялася Дергачівською районною філією ХРЦ державного кадастру, вказані земельні ділянки примикають одна до одної та знаходяться на заболоченій місцевості.
Згідно з висновками начальника відділу земельних ресурсів Дергачівського району № 13 та № 14, за результатом польового вимірювання, врахувавши нормативи та фактичні розміри земельних ділянок, погоджено передачу у приватну власність земельних ділянок по 0,60 га ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства із земель: в т.ч. 0,50 га пасовища та 0.10 га сінокоси для ОСОБА_1 , а також 0,50 га пасовища та 0.10 га сінокоси для                    ОСОБА_2 .
На підставі вищевказаних висновків начальника відділу земельних ресурсів Дергачівського району ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оформлено державні акти про право власності на земельні ділянки.
В подальшому 14 грудня 2001року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального Округу, відчужила земельну ділянку 0,60 га ОСОБА_3 , яким у подальшому було оформлено державний акт на право власності серія Р1 №712573 від 5 лютого 2002 року.
В ході перевірки було залучено спеціалістів у сфері геодезичної діяльності, які за допомогою топогеодезичної зйомки встановили, що земельні ділянки вказаних громадян знаходяться під дзеркалом водного об`єкта, який загальною площею становить 1.5538 га. При цьому земельна ділянка ОСОБА_2 на території водного об`єкту займає 0,5891 га., а земельна ділянка ОСОБА_1 на території водного об`єкту займає 0,1472 га.
Під час проведення подальшої перевірки на підставі водогосподарського паспорту ставка № 3 в с. Караван Дергачівського району Харківської області було з`ясовано, що водний об`єкт, з яким перетинаються земельні ділянки, що були виділені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , знаходиться на території зооветеринарного інституту та був наповнений у 1978 році.
Згідно з інформацією відділу Держземагентства Дергачівського району Харківської області про кількісні та якісні характеристики земельних ділянок, які підлягали перевірці, встановлено, що відповідно до земельно-облікових даних досліджувані земельні ділянки у 2001 році та на час перевірки відносяться до земель водного фонду і перебувають в користуванні Харківської державної зооветеринарної академії на підставі Державного акту серії ХР-10-00-003076 на право постійного користування землею, загальною площею 2062,2 га, виданого Харківському зооветеринарному інституту на підставі рішення Дергачівської районної ради від 19 серпня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 46.
Згідно з вимогами ЗК УРСР 1990 року та Водного кодексу України земельні ділянки водного фонду не могли передаватися у приватну власність громадян в якості земель для ведення особистого підсобного господарства. Згідно зі статтею 56 ЗК УРСР 1990 року земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства відносились за своїм цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до розділу IV Водного кодексу України не було передбачено можливості передання земельних ділянок водного фонду у приватну власність фізичних осіб для ведення особистого підсобного господарства.
Без зміни цільового призначення земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було фактично передано земельні ділянки водного фонду, які не можуть належать громадянам України на праві приватної власності для ведення особистого підсобного господарства. При погодженні технічної документації із землеустрою посадовими особами відділу земельних ресурсів Дергачівського району було здійснено висновок про те, що передаються землі, які відносяться за цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначенням саме за видом - до пасовищ та сінокосів. Вартість переданих земельних ділянок станом на 2001 рік складає 92 868 грн, та станом на 2014 рік складає 253 530 грн. Незаконним вибуттям вказаних земельних ділянок з власності держави завдано тяжких наслідків інтересам держави.
У зв`язку із зловживанням владою з боку посадових осіб відділу земельних ресурсів Дергачівського району під час перевірки технічної документації виділених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельних ділянок фактично з державної власності незаконно вибули землі водного фонду, які перебувають у користуванні Харківської державної зооветеринарної академії. Встановлено, що належний порядок щодо вилучення земельних ділянок з користування Харківської державної зооветеринарної академії відповідно до вимог статей 31, 33, 34 Земельного кодексу УРСР 1990 року дотримано не було.  
Наявність у відповідача ОСОБА_1 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, виданого всупереч встановленому законом порядку, порушує інтереси держави як власника щодо реалізації передбаченого частиною першою статті 319 ЦК України права вільно розпоряджатися нею через уповноважений орган виконавчої влади. Даний факт є підставою для втручання органів прокуратури.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні в 2001 році Малоданилівською селищною радою рішення про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та                     ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства зміна цільового призначення земельних ділянок не здійснювалася, наявний на спірних землях ставок з`явився після отримання земельної ділянки відповідачем ОСОБА_1 , а підтоплення сільськогосподарських земель не є підставою для зміни категорії земель. При вирішенні вказаного питання виконавчий комітет Малоданилівської селищної ради здійснював свої повноваження згідно статті 17 ЗК України (в редакції від 13 березня 1992 року). Тому підстав, передбачених статтею 140 ЗК України для припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, немає.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року апеляційна скарга Харківської державної зооветеринарної академії в особі представника ОСОБА_4 задоволена. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради народних депутатів № 265 від 11 вересня 2001 року «Про приватизацію земельної ділянки, виділеної для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_1 в смт. Мала Данилівка             с. Караван площею 0,60 га». Визнано недійсним державний акт на право власності на землю площею 0,60 га cepії Р1 № 699719 який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2197, виданий на ім`я ОСОБА_1 Визнано недійсним запис № 2197 про реєстрацію державного акта на право власності на землю площею 0,600 га серія Р1 № 699719. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити та повернути у придатному для використання стані земельну ділянку площею 0,60 га на території Малоданилівської селищної ради села Караван Дергачівського району, межі якої визначені державним актом серія PI № 699719, на користь держави в особі Харківської державної зооветеринарної академії.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що належний порядок щодо вилучення земельних ділянок з користування Харківської державної зооветеринарної академії відповідно до вимог                                    статті 34 Земельного кодексу УРСР 1990 року дотримано не було, тому відповідач ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку неправомірно, за таких обставин земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність з визнанням недійсними державного акту на право приватної власності на ім`я відповідача та запису про реєстрацію цього акту.
Також суд апеляційної інстанції вказав, що прокурором не пропущений строк звернення з цим позовом до суду, оскільки йому стало відомо про порушене право у 2014 році.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до касаційного суду та, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року та залишити рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу з Дергачівського районного суду Харківської області.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду на підставі неналежних доказів. Основним доказом, на який посилається суд апеляційної інстанції у своєму висновку про те, що у власність відповідача передано земельну ділянку водного фонду, є водогосподарський паспорт ставка № 3 в с. Караван Дергачівського району Харківської області за січень 2001 року. Проте, цей документ не має жодного зв`язку зі спірними земельними ділянками, твердження суду про те, що ставок №3 розташовується безпосередньо на спірній земельній ділянці, ґрунтується на припущенні, що є порушенням частини четвертої статті 60 ЦК України.
Також заявник вказував, що прокурор повинен був дізнатись про передачу земельної ділянки у власність ще у вересні 2001 року, у зв`язку з прийняттям рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради народних депутатів № 265, після припинення права користування земельною ділянкою Малоданилівською селищною радою Дергачівського району, отже перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, закінчився ще в вересні 2004 року.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У запереченні на касаційну скаргу керівник Дергачівської місцевої прокуратури радник юстиції просив рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що рішенням Дергачівської районної ради                       від 19 серпня 1998 року Харківському зооветеринарному інституту був виданий державний акт (серія ХР-10-00-003076) на право постійного користування землею, загальною площею 2062,2 га, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 46. 
Відповідно до статуту Харківської державної зооветеринарної академії її майно використовується для навчальних цілей.
З водогосподарського паспорту ставка № 3 в с. Караван Дергачівського району Харківської області за січень 2001 року вбачається, що водний об`єкт, з яким перетинаються земельні ділянки, виділені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , знаходиться на території зооветеринарного інституту, був побудований госпспособом та наповнений у 1978 році з призначенням: рибоведення та рекреація, має зарегульований водостік, має водостічну споруду та плотину.
У 2000 році цей ставок Малоданилівською сільською радою Харківської області переданий в оренду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 19-21 т.1)
11 вересня 2001 року рішенням № 265 виконавчого комітету Малоданилівської селищної Ради народних депутатів ОСОБА_1 . безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,60 га, виділену для ведення підсобного господарства. 11 версеня 2001 року рішенням №265 виконавчого комітету Малоданилівської селищної Ради народних депутатів ОСОБА_2 безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,60 га, виділену для ведення підсобного господарства.
Вказані земельні ділянки згідно з технічною документацією по інвентаризації та оформленню права приватної власності, яка розроблялася Дергачівською районною філією ХРЦ державного кадастру, примикають одна до одної та знаходяться на заболоченій місцевості.
Згідно з висновками начальника відділу земельних ресурсів Дергачівського району № 13 та № 14, які підписано та скріплено гербовою печаткою, за результатом польового вимірювання, врахувавши нормативи та фактичні розміри земельних ділянок, погоджено передачу у приватну власність земельних ділянок по 0,60 га ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства із земель: в т.ч. 0,50 га пасовища та 0.10 га сінокоси для ОСОБА_1 , а також 0,50 га пасовища та 0.10 га сінокоси для ОСОБА_2 .
На підставі вищевказаних висновків начальника відділу земельних ресурсів Дергачівського району ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оформлено державні акти про право власності на земельні ділянки.
В подальшому 14 грудня 2001 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального Округу, відчужила земельну ділянку 0,60 га ОСОБА_3 , яким у подальшому було оформлено державний акт на право власності (серія Р1 №712573) від 5 лютого 2002 року.
Відповідно до листа за підписом начальника відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області від 27 січня 2014 року за № 184/10 на запит прокурора Дергачівського району Харківської області за наявними земельно-обліковими даними земельні ділянки загальною площею 7 га, зазначені у додатку до запиту про надання інформації з приводу проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, як станом на 2001 рік та і на даний час відносяться до земель водного фонду та перебувають у користуванні Харківської державної зооветеринарної академії.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з Земельним кодексом УРСР 1990 року та Водним кодексом України земельні ділянки водного фонду не можуть передаватися у приватну власність громадян в якості земель для ведення особистого підсобного господарства.
Згідно статті 56 Земельного кодексу УРСР 1990 року земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства відносились за своїм цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до розділу IV Водного кодексу України не було передбачено можливості передання земельних ділянок водного фонду у приватну власність фізичних осіб для ведення особистого підсобного господарства.
Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що на підставі доказів, а саме, плану погодження земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 , яка є складовою технічної документації по інвентаризації та оформленню права приватної власності (документ містить експлікацію, що земельні ділянки які передаються, відносяться до заболоченої місцевості); показаннями свідків - мешканців с. Караван про те, що на спірній земельній ділянці завжди був ставок, в тому числі в 2001 році; матеріалами топогеодезичної зйомки, яка проведена спеціалістами у сфері геодезії ПП «Перспектива-Земля» (документ засвідчує графічно те, що спірні земельні ділянки знаходяться в зоні водного об`єкту), апеляційний суд прийшов до висновку, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду та не могли бути передані без зміни цільового призначення у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки ці землі не можуть належать громадянам України на праві приватної власності для ведення особистого підсобного господарства.
Таким чином доводи касаційної скарги щодо того, що ставок № 3 не має жодного зв`язку зі спірними земельними ділянками, спростовані наявними в матеріалах справи доказами, які були оцінені відповідно до статті 89 ЦПК України (статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії судом) апеляційним судом.
Доводи щодо спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у статті  261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).
Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частини другої                       статті 45 ЦПК України (чинної на час подання позову) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Позивачем в силу положень статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) у даній справі є Харківська державна зооветеринарна академія. 
Тому, згідно зі статті 261 ЦК України перевірці підлягає факт обізнаності саме Харківської державної зооветеринарної академії, а не прокурора.
У справі, яка розглядається, суд вважав, що перебіг позовної давності має обчислюватися з дня проведення позивачем перевірки у 2014 році.
Суд установив, що перевірку дотримання вимог земельного законодавства здійснено у 2014 році та за результатами саме цієї перевірки було встановлено, що належний порядок щодо вилучення земельних ділянок з постійного користування Харківської державної зооветеринарної академії відповідно до вимог статтею 31, 33, 34 Земельного кодексу УРСР 1990 року дотримано не було. Інших дат та доказів проведення таких перевірок судами на підставі наданих сторонами доказів не встановлено.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що перебіг позовної давності починається з часу проведення у 2014 році прокурором перевірки у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів, оскільки, як встановлено цією перевіркою вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування  Харківської державної зооветеринарної академії відбулося без відома її керівництва та доказів, які б свідчали про те, що керівництво академії було обізнано про порушення свого права раніше проведення прокурорської перевірки сторонами не надано.
Таким чином дата проведення перевірки і час коли особа, права якої було порушено, збігаються у часі, отже початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах почався у 2014 році.
Разом із тим слід зазначити, що незаконне заволодіння землями водного фонду приватними особами є неможливим, бо їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватного власника.
Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.
Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду України, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц                               (№ 14-460цс18).
Враховуючи вищевказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується й касаційний суд, що відповідач ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку неправомірно, тому остання підлягає поверненню у державну власність.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                        В. М. Сімоненко
Судді:                                                                                А. А. Калараш
                                                                                          А. О. Лесько 
                                                                                          С. Ю. Мартєв
                                                                                          С. П. Штелик