Постанова 
Іменем України
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 752/4256/17
провадження № 61-12120св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,       Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «CGM Czech a.s.»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мінюкова-Кручина Тетяна Павлівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «CGM Czech a.s.» до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мінюкова-Кручина Тетяна Павлівна про визнання правочину недійсним, витребування майна,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року Акціонерне товариство «CGM Czech a.s.» (далі - АТ «CGM Czech a.s.», товариство) звернулося до суду з указаним позовом та просило: визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) від 20 серпня 2014 року, укладений між ним в особі представника Йозефа Хромяка та  ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т. П. (далі - ПН КМНО Мінюкова-Кручина Т. П.), зареєстрований в реєстрі № 630; скасувати рішення про державну реєстрацію за  ОСОБА_1  права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; повернути у його власність квартиру АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ «CGM Czech a.s.» посилалося на те, що у          2009 році Чеське підприємство - Акціонерне товариство «Ставбі», яке в подальшому було перейменоване на АТ «CGM Czech a.s.» інвестувало кошти в будівництво квартири АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ним 20 березня 2013 року. Протягом 2014 року розпочата процедура його банкрутства і Крайовий суд міста Градлец Карлове Чеської Республіки своєю постановою від 21 квітня 2015 року призначив арбітражного керуючого ОСОБА_2, який мав право розпоряджатися його майном. ОСОБА_2 стало відомо, про продаж спірної квартири від його імені Йозефом Хромяком на підставі довіреності від 01 липня 2014 року, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 серпня              2014 року, посвідченим ПН КМНО Мінюковою-Кручиною Т. П. Особи, які підписали від імені товариства довіреність на право відчуження нерухомого майна - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заперечують факт її видачі, підпис уповноваженої працівниці пошти Чеської Республіки, яка нібито, посвідчила довіреність є підробленим, державною поштою Чеської Республіки заперечується факт реєстрації цієї довіреності. Оскільки Йозеф Хромяк при укладенні оспорюваного правочину діяв на підставі підробленої довіреності, квартира вибула з володіння власника поза його волею, внаслідок вчинення злочину, а тому договір купівлі-продажу квартири має бути визнаний недійсним. Крім того, продаж квартири відбувся за надто заниженою вартістю. В зв`язку з тим, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, позивач просить повернути йому у власність квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1   заперечуючи проти позову посилалася на те,що довіреність, на підставі якої був вчинений оспорюваний правочин, не визнана у встановленому законом порядку недійсною та позивачем не наведено жодних обґрунтувань того, що недійсність довіреності від 01 липня 2014 року прямо встановлена законом, а на підтвердження недійсності довіреності позивачем надані неналежні і недопустимі докази. Позивач, прийнявши оплату за продаж квартири, будь-яких дій щодо її повернення не вчинив, а отже схвалив укладений правочин.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 19 грудня 2018 року у складі судді Колдіної О. О. відмовив у задоволенні позову.
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивачем, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження недійсності довіреності від 01 липня        2014 року, на підставі якої діяв Йозеф Хромяк при укладанні оспорюваного правочину, оскільки вимоги щодо вилучення майна міг приймати лише арбітражний керуючий ОСОБА_2. Постанова Крайового суду міста Градец Кралове від 15 жовтня 2014 року про призначення арбітражного керуючого набрала законної сили в частині призначення арбітражного керуючого лише           21 січня 2015 року, тобто на час вчинення оспорюваного правочину у нього були відсутні будь-які повноваження на вчинення дій як арбітражним керуючим, оскільки рішення про його призначення не набрало законної сили. Позивачем не надано доказів щодо наявності вини у сторін оспорюваного правочину, а також наявність умислу щодо порушення публічного порядку при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2014 року.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 05 червня 2019 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1                          від 20 серпня 2014 року, укладений між АТ «CGM Czech a.s.» в особі представника Йозефа Хромяка та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО                                   Мінюковою-Кручиною Т. П., зареєстрований в реєстрі за № 630. Скасував рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 Витребував у ОСОБА_1 у власність АТ «CGM Czech a.s.» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113,5 кв. м, що складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 62,7 кв. м. Стягнув з АТ «CGM Czech a.s.» на користь ОСОБА_1 300 162,10 грн, що становить 22 700 доларів США, в рахунок повернення отриманого за недійсним правочином. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що  при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2014 року було порушено вимоги щодо наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину та наявності вільного волевиявлення учасника правочину, які закріплені в частинах другій, третій статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності у особи, яка підписувала спірний договір та відсутності вільного волевиявлення позивача на відчуження належного йому майна укладений договір купівлі-продажу спірної квартири є недійсним. Факт перерахування відповідачем коштів на рахунок AT « CGM Czech a.s.», права якого щодо розпорядження коштами на рахунках були обмежені                 з 27 травня 2014 року, у зв`язку з початком процедури банкрутства, не свідчить про схвалення оспорюваного договору повноважними особами товариства.
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд помилково дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, через відсутність повноважень представника продавця на його укладення. При цьому апеляційним судом не враховано, що продавець не лише погоджував такий продаж (зокрема, шляхом передачі правовстановлюючих документів на квартиру та надання належним чином оформленої згоди на її продаж), але в подальшому прийняв його виконання (грошові кошти за договором були зараховані на визначений рахунок). Апеляційний суд не зазначив обставин, які безспірно свідчать про її обізнаність щодо відсутності у представника продавця повноважень на відчуження майна. Апеляційним судом неправильно визначено суму, яка підлягає стягненню з позивача на її користь.
 
У липні 2019 року AT «CGM Czech a.s.» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, а оскаржувану постанову - залишити без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим. Апеляційним судом правильно встановлено, що довіреність нібито видана від його імені та підписана уповноваженими особами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 визнана судом фіктивною (підробленою) та дає підстави для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт перерахування  ОСОБА_1 на його рахунок свідчить про схвалення оспорюваного правочину повноважними особами товариства, оскільки через запровадження процедури банкрутства розпорядження коштами на рахунку були обмежені з 27 травня 2014 року. Оскільки відповідач на виконання договору купівлі продажу сплатила грошові кошти в розмірі 300 162,10 грн, судом обґрунтовано стягнуто на її користь вказану суму.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
18 липня 2019 року справа № 752/4256/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
Апеляційним судом встановлено, що 20.03.2013 року АТ «CGM Czech a.s.» на підставі договору внесення змін та доповнень до інвестиційного договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27 від 29 вересня 2011 року, було набуто прав та обов`язків довірителя за інвестиційним договором про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27, отримано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею       113,5 кв. м та здійснено реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.
20 серпня 2014 року між АТ «CGM Czech a.s.» в особі представника за довіреністю Йозефа Хромяка як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН КМНО Мінюковою-Кручиною Т. П., зареєстрований в реєстрі за     № 630, згідно з яким продавець передав у власність покупцю спірну квартиру.
Рішенням районного суду міста Кутна Гора від 20 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 11 вересня 2018 року, встановлений факт відсутності повноважень у Йозефа Хромяка на укладення спірного договору оскільки довіреність від 01 липня 2014 pоку, ніколи не видавалася повноважними особами товариства, була підроблена, та є фіктивною. 
Згідно з висновком технічного та почеркознавчого дослідження підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на довіреності від 01 липня 2014 року та від 19 лютого 2014 року були виконані не рукописним способом, а отримані з одного й того ж підпису за допомогою технічних засобів (монтажу).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою ? третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.  
 
Судами встановлено, що  Йозеф Хромяк   укладаючи 20 серпня 2014 року від імені            АТ «CGM Czech a.s.» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з  ОСОБА_1 , не був уповноваженою особою на укладення зазначеного договору, у зв`язку з тим, що довіреність, на підставі якої він діяв, ніколи не видавалася повноважними особами товариства, була підроблена, та є фіктивною, що встановлено рішенням районного суду міста Кутна Гора                       Чеської Республіки від 20 квітня 2018 pоку, яке набрало законної сили 11 вересня 2018 pоку. При цьому апеляційний суд правильно визначив юридичну природу вказаного рішення  іноземного суду, врахувавши його при вирішенні спору.
 
Апеляційний суд, встановивши, що відповідно до технічного та почеркознавчого дослідження від 30 жовтня 2017 року № 1-30/10, підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на довіреності від 01 липня 2014 року та від 19 лютого 2014 року були виконані не рукописним способом, а отримані з одного й того ж підпису за допомогою технічних засобів (монтажу), дійшов обґрунтованого висновку, що підписи підроблені, а тому договір купівлі-продажу квартири від 20 серпня           2014 року є недійсним, оскільки укладений Йозефом Хромяком від імені позивача без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення позивача на його укладення. Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність повернення спірної квартири її власнику. 
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що позивач вчинив дії, які свідчать про наступне схвалення договору купівлі-продажу квартири від 20 серпня            2014 року і, як наслідок, застосування до оспорюваних правовідносин положень статті 241 ЦК України, є помилковими з огляду на таке. 
 
Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).
 
Тобто, вказана норма презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а, отже, не могла їх перевищити. 
 
Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України наведеним в постанові від 25 травня 2016 року в справі № 6-2612цс16.
 
Таким чином, до оспорюваних правовідносин не можуть застосовуватися положення частини першої статті 241 ЦК України щодо наступного схвалення правочину, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 20 серпня 2014 року Йозеф Хромяк не мав повноважень на його укладення.  
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині стягнення суми грошових коштів стягнутої на користь відповідача за недійсним правочином Верховний Суд виходить з наступного.
 
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. 
 
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
 
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
 
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
 
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
 
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Наведений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого           2017 року в справі № 6-1905цс16.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі                  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.
 
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.
 
За договором купівлі-продажу від 20 серпня 2014 року сторони визначили ціну продажу нерухомого майна - квартири у розмірі 300 162,10 грн, що становить 22 700 доларів США.
 
На виконання спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 сплатила на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 300 162,10 грн.
 
Частиною третьою статті 216 ЦК України визначено, що правові наслідки, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
 
Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.
 
Такими наслідками будуть поновлення сторін у початкове становище (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення. Тобто реституція, про застосування якої  заявлено позивачем у позові з посиланням на статтю 216 ЦК України, не може бути застосована з покладенням обов`язків по поверненню одержаного за недійсним правочином лише на одну із сторін.
 
Враховуючи викладене, а також зміст спірного договору купівлі-продажу, апеляційний суд дійшов правильного висновку і про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів, які сплачені на виконання цього договору, а саме 300 162,10 грн. Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про застосування статей 216, 524, 533 ЦК України та стягнення грошової суми у національній валюті - гривні.
 
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті       6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки дія постанови Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року була зупинена ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
ПостановуКиївського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | С. Ю. Бурлаков
| А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко    В. П. Курило