Постанова
Іменем України
 
07 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 457/110/16
 
провадження № 61-12397св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Семковича Степана Мироновича, на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року у складі судді Марчука В. І. та постанову Львівського апеляційного суду                 від 03 червня 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Струс Л. Б., Цяцяка Р. П.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                        ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
 
Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_2  перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2003 року. У шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказувала, що спільне подружнє життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя та вирішення побутових питань. З відповідачем спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. Зазначала, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим.
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1  просила суд розірвати шлюб між нею та  ОСОБА_2 , який зареєстрований 03 лютого 2003 рокувідділом реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 9.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 лютого 2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області під актовим записом № 9.
ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено на прізвищі ОСОБА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, спору про поділ майна у них немає.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката                    Семковича С. М. залишено без задоволення, а рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи й ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
При цьому, апеляційний суд відхилив усі доводи апеляційної скарги, пославшись, зокрема, на те, що відповідно положень статті 24 СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, позивач                     04 серпня 2016 року зареєструвала шлюб з іншою особою, а з часу подання позову у січні 2016 року у сторін було достатньо часу на примирення, якого не відбулося, що, крім іншого, підтверджується надісланою до апеляційного суду заявою ОСОБА_1 , в якій вона повідомила, що підтримує свою заяву про розірвання шлюбу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Семкович С. М.,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди порушили норми процесуального права щодо територіальної підсудності справи, оскільки сторони фактично проживають у Канаді, тому підсудність справи повинна була визначатися Верховним Судом України відповідно до вимог статті 111 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час подання позову.
Вказує, що висновки судів не відповідають дійсним обставинам, оскільки сторони продовжують проживати разом однією сім`єю у Канаді, вести спільне господарство.
Зазначає, що ОСОБА_2 у суді першої інстанції надавалася неналежна правова допомога, оскільки його представник не з`являвся у судові засідання, інтереси відповідача не враховувалися судом.
Також посилається на те, що спір між тими ж сторонами та з того ж питання розглядається судом Канади провінції Онтаріо, тому вважає, що позов у цій справі має бути залишений без розгляду.
 
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подала.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката                    Семковича С. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Відповідно до частини першої статті 24 СК Українишлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК Українипередбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно із частиною другою статті 112 СК Українисуд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтованого виходив з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, яка              04 серпня 2016 року зареєструвала шлюб з іншою особою.
При цьому, апеляційний суд правильно вказав, що з часу подання позову у січні 2016 року у сторін було достатньо часу на примирення, якого не відбулося, що, крім іншого, підтверджується надісланою до апеляційного суду належно завіреною заявою ОСОБА_1 , в якій вона повідомила, що підтримує свою заяву про розірвання шлюбу.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо підсудності справи, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу, оскільки позов було подано та провадження у справі було правильно відкрито згідно із положенням частини першої статті 109 ЦПК України             2004 року, відповідно до якого позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.
При цьому, стороною відповідача не заперечується той факт, що              ОСОБА_2 на час пред`явлення позову ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка віднесена до територіальної підсудності Трускавецького міського суду Львівської області. Вказана обставина також підтверджується відповідною довідкою Державної міграційної служби України (а. с. 8).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції законно прийняв позов  ОСОБА_1 до свого провадження та відкрив провадження у цій справі ухвалою 05 лютого 2016 року. Крім того, вказана ухвала не була оскаржена до апеляційного суду з підстав недотримання правил підсудності.
 
Вимоги касаційної скарги про скасування оскаржуваних судових рішень та залишення позову без розгляду, у зв`язку з тим, що аналогічний спір розглядається у Канаді, є безпідставними, оскільки, у будь-якому разі, позовна заява у справі, яка переглядається в суді касаційної інстанції, була подана до суду України раніше (у січні 2016 року), тому не було підстав відмовляти у відкритті провадження у цій справі відповідно до частини другої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» і немає підстав залишати її без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником відповідача норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Семковича Степана Мироновича - залишити без задоволення.
 
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 червня                  2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець
 
І. А. Воробйова
 
Ю. В. Черняк