П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 580/1971/17
провадження № 51-225 км 18
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                ОСОБА_5 , 
потерпілої                                                 ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 22 березня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року стосовно
 
                                   ОСОБА_8 ,
                                   ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
                                   уродженця та мешканця  
АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 22 березня 2018 року ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Харківський апеляційний суд 17 січня 2019 року вирок суду першої інстанції змінив, виключив з його мотивувальної частини посилання на порушення ОСОБА_8 вимог пунктів 12.4, 31.3 «а», 31.4.3 «г» Правил дорожнього руху. 
За ухвалою апеляційного суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 29 вересня 2017 року о 22.40, керуючи автомобілем «ВАЗ – 210994», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і рухаючись на вул. Героїв Майдану у м. Лебедин Сумської області, порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись із постановленими стосовно ОСОБА_8 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, повторно дослідивши письмові докази. Свої вимоги захисник мотивує тим, що: 
- в матеріалах провадження відсутні журнали судових засідань, натомість наявні протоколи судових засідань;
- у вступній частині вироку вказано, що ОСОБА_8 не працює, проте на час ухвалення вироку це не відповідало дійсності та зазначена обставина не була врахована судами як пом`якшуюча при призначенні покарання;
- суд першої інстанції з власної ініціативи, після видалення до нарадчої кімнати повернувся до стадії дослідження доказів і здійснив запити з метою отримання додаткових доказів, та отримана таким чином відповідь є, на його думку, недопустимим доказом;
- висновки суду ґрунтуються на припущеннях і недопустимих доказах, в основу обвинувачення покладені суперечливі показання свідків;
- суд першої інстанції невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків сторони захисту;
- в матеріалах провадження відсутні дані про визначення слідчого, яким здійснювалось досудове розслідування та слідчі дії проведені неповноважними слідчими;
- суд у вироку на підтвердження винуватості його підзахисного послався на недопустимі докази, зокрема, висновки судово-медичної та судово-автотехнічної експертиз, висновок експерта щодо технічного стану автомобіля;
- безпосередньо речовий доказ автомобіль «ВАЗ – 210994», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був відкритий сторонам у справі;
- суд першої інстанцій при ухваленні вироку вийшов за межі обвинувачення, вказавши про те, що його підзахисний рухався з перевищенням швидкості, та при призначенні покарання не врахував протиправну поведінку потерпілого;
- апеляційний суд не звернув уваги на допущені порушення й безпідставно не дослідив докази.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , не погоджуючись із постановленими стосовно нього судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги засуджений мотивував доводами, аналогічними до доводів захисника. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг захисника та засудженого, просив залишити без зміни постановлені стосовно ОСОБА_8 судові рішення.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушують питання захисник і засуджений, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
 
У поданих касаційних скаргах захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_8 порушують питання щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та безпідставного засудження останнього за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Проте зазначені доводи захисника та засудженого Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону.
 
Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви. 
 
Той факт, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив Правила дорожнього руху, що призвело до смерті ОСОБА_9 , підтверджується показаннями самого засудженого, який частково визнав свою провину в суді першої інстанції, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 , даними, що містяться у протоколах огляду місця події, слідчого експерименту, одночасного допиту осіб, висновках експертів.
 
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані. 
 
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
 
Відтак є безпідставними твердження захисника ОСОБА_7 про проведення слідчих дій неповноважними слідчими, недопустимість речових доказів внаслідок їх невідкриття стороні захисту та невмотивовану відмову в задоволенні клопотання про допит свідків сторони захисту.
 
До того ж, згідно з Реєстром матеріалів досудового розслідування кримінального провадження 31 жовтня 2017 року стороною обвинувачення підозрюваному ОСОБА_8 та його захиснику було надано доступ до матеріалів досудового розслідування та ознайомлено з ними, в тому числі й дорученням проведення досудового розслідування від 30 вересня 2017 року, постановою про створення слідчої групи у кримінальному провадженні від 03 жовтня 2017 року, постановою про визнання речовими доказами від 30 вересня 2017 року.
 
Судовий розгляд проведено відповідно до вимог ст. 337 КПК України та діям ОСОБА_8 дано правильну юридичну оцінку. Вживання судом при викладенні фактичних обставин словосполучення «з перевищенням швидкості» замість викладеного в обвинувальному акті «на великій швидкості», не може бути розцінено як вихід за межі висунутого обвинувачення, оскільки це не впливає на правову кваліфікацію дій засудженого та не змінює змісту встановлених судом обставин.
 
Крім того, суд першої інстанції надав правову оцінку доводам засудженого та захисника щодо неправомірних дій загиблого.
 
Прослуховуванням звукозапису судового засідання від 16 січня 2018 року встановлено, що суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників, відмовив у задоволенні клопотання про допит додаткових свідків сторони захисту, достатньо переконливо обґрунтувавши своє рішення. 
 
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також дані про його особу, зокрема те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілій завдані збитки.
 
Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи  ОСОБА_8  покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України.
 
Призначене ОСОБА_8 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
 
Незазначення судом відомостей про місце роботи ОСОБА_8 та, як наслідок, неврахування їх при призначенні покарання, на що покликається сторона захисту, Суд уважає таким, що вцілому не вплинуло на об`єктивність висновків суду про винуватість засудженого та обґрунтованість призначеного покарання за його видом і розміром.
 
Що стосується доводів сторони захисту про відсутність журналу судового засідання та недотримання порядку проведення судового засідання (вихід з нарадчої кімнати та відновлення судового слідства), то Суд не вважає це тими істотними порушеннями, які в розумінні ст. 412 КПК України є підставою для зміни чи скасування судового рішення.
 
Крім того, наявні у провадженні протоколи судових засідань за змістом відповідають вимогам ст. 108 КПК України, які стосуються журналів судових засідань.
 
Крім того, доводи ОСОБА_8 щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, аналогічні наведеним у касаційних скаргах захисника ОСОБА_7 та засудженого, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу обвинуваченого на вирок суду першої інстанції, з дотриманням вимог 404, 405, 407, 412-414 КПК України, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
 
При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів і надав ґрунтовну оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, в тому числі й щодо необхідності допиту додаткових свідків, повторного дослідження доказів і порушення процесу в частині відновлення судового слідства судом першої інстанції.
 
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження допускається лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
Суд апеляційної інстанції проаналізував доводи сторін про необхідність повторного дослідження доказів та не знайшов для цього підстав, передбачених указаною нормою закону.
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати (провадження № 13-43 кс 19), про те, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
 
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, при цьому обґрунтовано виключивши з обвинувачення посилання на порушення обвинуваченим вимог пунктів 12.4, 31.3 «а», 31.4.3 «г» Правил дорожнього руху.
 
Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій і вважає їх достатньо вмотивованими.
 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
 
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд
 
постановив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого залишити без задоволення, а вирок Лебединського районного суду Сумської області від 22 березня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року стосовно ОСОБА_8 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                             ОСОБА_3