Постанова                      
Іменем України                     
 
13 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 428/8343/18
провадження № 61-11962св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач),  Коротуна В. М.,           Курило В. П.,               
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області, 
третя особа - Державна казначейська служба України,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування збитків, завданих внаслідок ухвалення незаконних рішень, 
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року у складі судді Кордюкової Ж. І. та постанову Луганського апеляційного суду                    від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Яреська А. В., Гаврилюка В. К., Дронської І. О.,
 
ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з указаним позовом, в якому просив відшкодувати йому за рахунок держави Україна 4 672 312, 38 грн матеріальних збитків, з підстав передбачених статтею 56 Конституції України 
 
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 16 липня 2008 року наказом від 15 липня 2008 року № 76-к його незаконно звільнено з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Рішенням суду від 29 червня 2011 року, ухваленим у справі № 2-69/11, його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот», яке                    17 лютого 2012 року було примусово виконано у межах виконавчого провадження № 31207166, а 17 лютого 2012 року він звільнився з роботи за власним бажанням, проте в цей день йому не виплачена середня заробітна плата за період з 30 червня 2011 року по 16 лютого 2012 року, що змусило його звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за період з              30 червня 2011 року по 16 лютого 2012 року.
 
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області  від 07 серпня 2013 року, ухваленим у справі № 1227/1535/2012, його визнано таким, що перебував у вимушеному прогулі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26 673,39 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 25 лютого 2015 року після його перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
14 листопада 2014 року він звернувся з позовом до Сєвєродонецького міського суду Луганської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди (справа                             № 428/7002/14-ц), за результатами розгляду якого 23 квітня 2015 року суд ухвалив рішення, яким частково задовольнив його позовні вимоги, а саме в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. 22 червня 2015 року Апеляційний суд Луганської області змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнув середній заробіток у повному обсязі. 23 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення Апеляційного суду Луганської області від 22 червня 2015 року в частині розміру компенсації та передав справу на новий розгляд. 04 листопада 2015 року Апеляційний суд Луганської області постановив рішення, яким повністю відмовив у задоволенні позовних вимог. 18 лютого 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін зазначене рішення суду апеляційної інстанції. 14 грудня 2016 року Верховний Суд України скасував рішення суду апеляційної інстанції                                   від 04 листопада 2015 року та постанову суду касаційної інстанції від 18 лютого 2016 року, при цьому залишив в силі рішення суду першої інстанції від 23 квітня 2015 року.
 
22 лютого 2017 року Верховний Суд України відмовив в задоволенні його заяви від 29 грудня 2016 року про забезпечення однакового застосування норм чинного законодавства України.19 квітня 2017 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні його заяви від 15 березня 2017 року про виправлення арифметичних помилок у постанові від 14 грудня 2016 року.
 
Постановивши незаконні рішення Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Апеляційний суд Луганської області порушили гарантії, передбачені статтями                    8, 21, 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, чим завдали йому матеріальну шкоду в сумі                                     4 672 312,38 грн, яка підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок держави.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Сєвєродонецький міський суд Луганської області заочним рішенням від 21 січня 2019 року у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач мав звернутися з цим позовом до держави в особі Міністерства юстиції України, яке наділене повноваженнями представляти її інтереси у судах України, оскільки одним із основних завдань Міністерства юстиції України є забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України (підпункт 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02 липня              2014 року (зі змінами).
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Луганський апеляційний суд постановою від 15 травня 2019 року заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, при оцінці доказів у справі вірно визначив їх належність та допустимість, надав оцінки усієї їх сукупності у їх взаємовідношенні, не допустивши при цьому таких порушень правил оцінки доказів, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій 19 червня 2019 року до Верховного Суду,            ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції у порядку статті 411 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки ухвалені з прямим порушенням статей 1, 3, 6, 8, 19, 21, 22, 24, 55, 56, 64 Конституції України, статей 6, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, статей 213, 309, 338, 341, 355 ЦПК України (у редакції, що діяла на час постановляння незаконних рішень), статей 263. 403, 404 ЦПК України, що є підставою для їх скасування у порядку статті 411 ЦПК України.
 
З огляду на те, що внаслідок свідомого нехтування приписами Конституції України суди взагалі не розглядали позов по суті і обставини справи не з`ясовували, справа № 428/8343/18 підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, у порядку статті 411 ЦПК України.
 
Стосовно висновків судів щодо суб`єктивного складу сторін у справі                               № 428/8343/18 вказує наступне.
 
Відповідно до частини другої статей 48, 49, 58 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.
 
Оскільки шкода, яка є предметом позову, завдана Верховним Судом України, Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ та Апеляційним судом Луганської області, а відповідає за цю шкоду держава Україна, то позов був поданий до держави Україна у особі органів, які її завдали і брали участь у цій справі.
 
При цьому, відповідно до частини першої статті 20 ЦПК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
 
Згідно з пунктом  57 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (зі змінами) Міністерство юстиції України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує представництво інтересів держави, Президента України. Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.
 
Міністерство юстиції України не відповідає за зобов`язаннями держави Україна, а отже не є відповідачем у суді за позовами до держави Україна.
 
З огляду на це, Положення про Міністерство юстиції України не передбачає повноважень представництва у суді, оскільки суд є органом вирішення спорів, а не їх врегулювання. Процедура мирного врегулювання спору під час розгляду справи не здійснювалась.
 
Окрім цього, навіть якщо Міністерство юстиції України є представником інтересів держави, то лише під час урегулювання спорів, а не під час їх вирішення у суді.
 
Крім цього жодною нормою ЦПК України не передбачено обов`язок або право позивача визначати порядок представництва інтересів держави Україна у суді.
 
Здійснення судочинства не належить до компетенції Міністерства юстиції України оскільки така компетенція належить судовій гілці влади, яку на час виникнення спірних правовідносин здійснювали Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд з розгляд у цивільних і кримінальних справ та Апеляційний суд Луганської області.
 
Відповідно до чинних норм ЦПК України сторона справи самостійно обирає форму участі і спосіб представництва у справі. Також чинні норми ЦПК України не передбачають обов`язку для позивачів визначати форму і спосіб представництва інтересів держави Україна у справах, в яких держава Україна бере участь у якості відповідача.
 
За таких обставин твердження про нібито неправильне визначення суб`єктивного складу сторін справи № 428/8343/18 є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону.
 
Оскільки у порушення приписів статей 403, 404 ЦПК України суди першої і апеляційної інстанції незаконно відступили від правових висновків Великої Палати Верховного суду щодо застосування статей 1, 3, 6, 8. 19, 21, 22, 24, 64 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Загальної Декларації з прав людини, то за наявності підстав для такого відступу касаційна скарга у справі № 428/8343/18 повинна розглядатися Великою Палатою Верховного Суду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Сєвєродонецького міського суду Луганської області.
 
18 липня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними, на його думку, діями судів, які полягають у постановленні  незаконних рішень.
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
 
У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку . 
 
Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
 
За частиною першою статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. 
 
Згідно з частиною одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»  за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно. 
 
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування шкоди.
 
Частиною п`ятою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. 
 
Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.
 
За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на 
них державою функції правосуддя.
 
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові                            від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі                     № 61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц та від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17.
Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто, за загальним правилом держава будучи єдиним суб`єктом не діє у цивільних (та похідних - адміністративних) правовідносинах безпосередньо, а лише опосередковано через відповідні державні органи.
Таким чином, обов`язковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого суб`єкта від імені держави України є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади.
Ураховуючи наведене, відповідачем у цій справі не може бути держава України в особі судів. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18).
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача. 
За вказаних обставин Верховний Суд не приймає аргументи касаційної скарги про правильність визначення позивачем відповідача у даній справі та порушення судами норм права, що полягають у не розгляді позову по суті заявлених ним підстав і не з`ясуванні судами обставин справи.
Стаття 403 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Підстави для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відсутні. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до тлумачення норм закону на свій розсуд.  
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ                  від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 січня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 15 травня 2019 року    залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев
| В. М. Коротун   В. П. Курило