Постанова 
Іменем України 
 
04 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 362/776/19
провадження № 61-15591св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
представник позивача – ОСОБА_2 , 
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року у складі судді Марчука О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2019 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Суханової Є. М. , Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
1.  Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправним і скасування рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з 1990 року до 2010 року проходив військову службу у Збройних силах України.
З 07 жовтня 1993 року перебував на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_2 .
Після переведення на нове місце служби до в/ч НОМЕР_1 у м. Василькові, його на підставі рапорту від 22 лютого 1999 року зараховано на квартирний облік до загальної черги без зазначення дати постановки на облік. 
18 листопада 2002 року на засіданні житлової комісії в/ч НОМЕР_1 датою прийняття його на квартирний облік визначено 03 березня 1995 року на підставі наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20. 
Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 27 серпня 
2010 року № 449 він звільнений у запас відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з правом носіння військової форми одягу.
З 28 жовтня 2010 року перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_1 (довідка Васильківського об`єднаного міського військового комісаріату від 11 грудня 2018 року № 3149).
27 грудня 2018 року житловою комісією в/ч НОМЕР_1 за його заявою розглядалося питання щодо зміни дати постановлення його на квартирний облік з 07 жовтня 1993 року, з дати постановлення його на облік за попереднім місцем служби та, з урахуванням наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, прийнято рішення (протокол від 27 грудня 2018 року № 92) датою зарахування 
на квартирний облік в загальній черзі залишити 03 березня 1995 року. 
Протокольне рішення житлової комісії в/ч А-1789 від 27 грудня 2018 року № 92 вважає протиправним, оскільки воно прийнято на підставі наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, який втратив чинність 06 жовтня 2006 року. Відповідно до чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, датою зарахування його на квартирний облік повинно бути 07 жовтня 1993 року.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати протиправним і скасувати протокольне рішення житлової комісії в/ч А-1789 від 27 грудня 2018 року № 92 в частині відмови у зміні дати зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 1993 року та вважати датою зарахування його з членами сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано протокольне рішення житлової комісії в/ч А-1789 від 27 грудня 
2018 року № 92. У решті позову відмовлено. Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 768,40 грн на відшкодування судових витрат.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваного рішення наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність, що свідчить про незаконність прийнятого рішення та про наявність підстав для його скасування. Відмовляючи в задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача зарахувати позивача на квартирний облік із 07 жовтня 1993 року, суд першої інстанції виходив з того, що дата зарахування позивача на квартирний облік визначена витягом з протоколу засідання житлової комісії в/ч А-1789 
від 18 листопада 2002 року № 30, а позивачем не заявлялась вимога щодо законності вказаного витягу.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2019 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано протокольне рішення житлової комісії в/ч А-1789 від 27 грудня 2018 року № 92 в частині відмови у зміні дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 07 жовтня 
1993 року та визнано датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року.
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1 921,00 грн судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Апеляційний суд виходив з того, що встановивши факт порушення житлових прав позивача, суд першої інстанції не поновив ці права, не змінив дату зарахування його з членами родини на квартирний облік.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2019 року, в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 .
В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що зарахування позивача на квартирний облік в загальну чергу з 03 березня 1995 року є правомірним, оскільки на час дії наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року 
№ 20 позивача, відповідно до послужного списку, 09 листопада 1998 року переведено для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до рапорту від 22 лютого 1999 року та витягу з протоколу засідання комісії 
в/ч НОМЕР_1 від 24 лютого 1999 року № 2 позивача зараховано до загальної черги з 03 березня 1995 року. Правовідносини, які виникли до набрання чинності наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 належали до сфери правового регулювання наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, чинного з 03 березня 1995 року до 10 листопада 2006 року, яким передбачалося взяття на квартирний облік за новим місцем служби з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року. Дата взяття позивача на квартирний облік не може бути змінена.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У вересні 2019 рокудо Верховного Суду надійшов відзив  ОСОБА_2 , поданий  в інтересах  ОСОБА_1 , на касаційну скаргу в/ч НОМЕР_1 , в якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції – без змін, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 .
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 362/776/19 з Васильківського міськрайонного суду Київської області.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 1990 року до 2010 року проходив військову службу у Збройних силах України, що підтверджено витягом з послужного списку від 15 жовтня 2010 року.
ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_2 із 07 жовтня 1993 року (довідка квартирно-експлуатаційного управління Північного оперативного командування від 29 березня 2001 року № 38/0/567).
Після переведення на нове місце служби до в/ч НОМЕР_1 у м. Василькові, позивач на підставі рапорту від 22 лютого 1999 року зарахований на квартирний облік до загальної черги без зазначення дати постановки на облік, що підтверджено витягом з протоколу від 24 лютого 1999 року № 2 засідання житлової комісії 
в/ч НОМЕР_1 . 
18 листопада 2002 року датою прийняття ОСОБА_1 на квартирний облік визначено 03 березня 1995 року на підставі наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 (витяг з протоколу засідання житлової комісії 
в/ч НОМЕР_1 від 18 листопада 2002 року № 30).
Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 27 серпня 
2010 року № 449 ОСОБА_1 звільнений у запас відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з правом носіння військової форми одягу.
З 28 жовтня 2010 року позивач перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_1 (довідка Васильківського об`єднаного міського військового комісаріату від 11 грудня 2018 року № 3149).
27 грудня 2018 року житловою комісією в/ч НОМЕР_1 розглядалося питання щодо зміни дати постановлення ОСОБА_1 на квартирний облік з 07 жовтня 
1993 року, з дати постановлення на квартирний облік за попереднім місцем служби, та з урахуванням наказу Міністра оборони України від 03 лютого 
1995 року № 20 прийнято рішення (протокол від 27 грудня 2018 року № 92) датою зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік в загальній черзі вважати 03 березня 1995 року, раніше прийняте з цього приводу рішення комісії не змінено. 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.
Згідно зі статтями 34, 37 Житлового кодексу Української РСР                                   (далі – ЖК Української РСР) потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Пункт 4 цього порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом. 
У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.
Згідно із пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Проаналізувавши викладене вище та виходячи із встановлених у справі обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зміна дати зарахування позивача на квартирний облік з 07 жовтня 1993 року на 
03 березня 1995 року є незаконною, що порушує його права та інтереси, проте скасовуючи протокольне рішення житлової комісії в/ч А-1789 від 27 грудня 
2018 року № 92 в цілому, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , який просив скасувати таке рішення лише в частині зміни дати постановки його на квартирний облік, чим порушив права невизначеного кола осіб, оскільки оскаржуваним рішенням вирішувалися не лише житлові питання позивача.
Крім того, враховуючи викладене вище, відмова суду першої інстанції в задоволенні вимог ОСОБА_1 вважати датою зарахування його з членами його сім`ї на квартирний облік 07 жовтня 1993 року також не ґрунтується на вимогах закону.
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, допущені судом першої інстанції помилки виправив та вважав, що встановивши факт порушення житлових прав ОСОБА_1 , суд повинен поновити ці права, а саме – змінити дату зарахування його з членами родини на квартирний облік, оскільки в іншому випадку не відбулося ефективного захисту порушених прав та їх відновлення, що є основним завданням судочинства.
З урахуванням того, що наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність та оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 760/9507/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі 
№ 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 362/4307/17, 
від 22 листопада 2018 року у справі № 362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі № 760/750/16-ц.
Доводи касаційної скарги відповідача про те, що оскаржуване рішення житлової комісії в/ч А-1789 від 27 грудня 2018 року № 92 прийняте на підставі наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, який передбачав, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року, тому період перебування позивача на квартирному обліку до 03 березня 1995 року не підлягав зарахуванню, є безпідставними, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року втратив чинність.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України, згідно з якою установлення фактичних обставин у справі, дослідження  доказів  і  надання  їм  правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду – без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | С. Ю. Бурлаков
Судді: | В. М. Коротун
| М. Є. Червинська