Постанова
Іменем України        
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 201/10940/16-ц
провадження № 61-17541св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля»,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» (далі - ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля», університет) звернувся із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
 
Первісний позов обґрунтований тим, що в листопаді 2008 року між Київським національним університетом внутрішніх справ (далі - КНУВС), університетом та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку здобувача ОСОБА_1 21 листопада 2008 року між ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» та ОСОБА_1 укладено договір № 73 від 21 листопада 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н. М., предметом якого є підготовка для потреб позивача науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в Київському національному університеті внутрішніх справ. Згідно договору № 73 від 21 листопада 2008 року ОСОБА_1 зобов`язалася підготувати до захисту кандидатську дисертацію у галузі юридичних наук та подати її до спеціалізованої Вченої Ради; відпрацювати у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника. На виконання зобов`язань передбачених пунктом 2.2. договору № 73 від 21 листопада 2008 року позивач витратив кошти на навчання ОСОБА_1 у Київському національному університету внутрішніх справ у розмірі 20 650 грн; оплати відрядження на навчання ОСОБА_1 - в сумі 4 452,92 грн. А також сплатив за публікації наукових статей ОСОБА_1 у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» на суму 635,25 грн. 
 
Позивач вказував, що протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_1 не повідомляла університет про її відрахування та відсутність захищеної дисертації. ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, не подала на розгляд кафедри матеріали дисертаційного дослідження, творчі зв`язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів КНУВС відрахована наказом від 21 листопада 2013 року № 1610. У пункті 4.1. договору передбачено, що у випадку невиконання працівником умов пункту 2.1. договору, він зобов`язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені Університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин. 21 березня 2016 року ОСОБА_1 пред`явлено письмову претензію з пропозицією добровільно відшкодувати кошти, витрачені Університетом на захист кандидатської дисертації ОСОБА_1 .
 
ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля»просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 25 738,17 грн та судові витрати.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21 листопада 2008 року.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що укладений між ОСОБА_1 та ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля»договір № 73 від 21 листопада 2008 року суперечить нормам Конституції України щодо заборони використання примусової праці, нормам цивільного законодавства, нормам трудового законодавства, іншим нормативно-правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України. Умови договору № 73 не відповідають цивільному законодавству України, передбачають використання примусової праці, чим суперечать нормам основного закону та нормам трудового законодавства України. А отже вказаний договір є нікчемним (недійсним). В обґрунтування нікчемності даного правочину також зауважувала на труднощі, які виникли у зв`язку із підготовкою дисертації, а також зміну істотних умов праці, викладені у її запереченнях, порушення строків виплати заробітної плати та безпідставне звільнення, до якого позивач її примусив.
 
ОСОБА_1 вказувала, що у листопаді 2013 року вона зверталася до керівництва із заявою в якій вказувала на порушення законодавства, а саме - зміну істотних умов праці без попередження працівників за два місяця, як того вимагає частина друга статті 32 КЗпП, відповіді не отримала. Вдруге звернутися із заявою про звільнення (дострокового припинення дії контракту на підставі стаття 39 КЗпП) 08 січня 2014 року у зв`язку із порушенням університетом законодавства про працю. На той час вони дійшли усної згоди з університетом і вона продовжувала працювати. Але ключовим при спілкуванні з університетом було посилання на існування договору № 73.
 
ОСОБА_1 просила визнати нікчемний договір № 73 від 21 листопада 2008 року, укладений між нею та ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля»,посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н. М та зареєстрований в реєстрі за № 4312 недійсним.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року у складі судді: Наумової О. С., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, позов ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» грошові кошти у розмірі 25 102,92 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що договір № 73 від 21 листопада 2008 року є договором про надання послуг, правовідносини за яким регулюються нормами глави 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України. Згідно із пункту 2.2. договору № 73 університет зобов`язується: своєчасно здійснювати оплату за навчання Національній академії внутрішніх справ України в повному обсязі за договором № 526 від 01 листопада 2008 року; сприяти роботі працівника над дисертацією (зокрема оплачувати відрядження до КНУВС - не менше двох разів за семестр, оплачувати публікації працівника (до 5-ти публікацій) у фахових виданнях). Відповідно до пункту 4.1. договору № 73 у випадку невиконання працівником умов пункту 2.1., він зобов`язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені Університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин. На виконання зобов`язань, передбачених пунктом 2.2. договору № 73, університет сплатив кошти на навчання ОСОБА_1 у Київському національному університету внутрішніх справ у розмірі 20 650 грн, а також оплатив частково її відрядження на навчання в сумі 4 452,92 грн. Факт сплати позивачем за навчання у Київському національному університету внутрішніх справ та оплати витрат на відрядження не заперечується сторонами у справі. ОСОБА_1 згідно індивідуального плану склала кандидатські іспити, опублікувала шість статей у фахових виданнях, взяла участь у дев`яти науково-практичних конференціях та усно проінформувала про завершення робочого варіанту дисертації. Проте на розгляд кафедри матеріали не подала і творчі зв`язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів відрахована наказом від 21 листопада 2013 року № 1610. Протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_1 не повідомляла університет про її відрахування та відсутність захищеної дисертації. Відповідно, ОСОБА_1 не виконала умови договору щодо відпрацювання у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника, а продовжувала працювати на посаді викладача за контрактом.
 
При частковій відмові в задоволенні первісних позовних вимог суди вважали, що університет просив стягнути витрати за публікації у фахових виданнях - журналах «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» за 2011, 2012, 2013 та 2015 роки. Проте у 2011, 2012, 2013 даний журнал не було віднесено до переліку фахових видань, а які статті та за яку суму коштів університету відповідач публікувала у цьому журналі у 2015 році - не надано. Тому не підлягають задоволенню вимоги університету в частині стягнення коштів як його витрат за публікацію у фахових виданнях в сумі 635,25 грн у зв`язку їх недоведеністю.
 
При відхиленні посилань ОСОБА_1 про те, що університетом пропущена трирічна позовна давність до вимог за первісним позовом суди вважали, що згідно із пункту 2.1.1 договору № 73 від 21 листопада 2008 року працівник зобов`язується підготувати до захисту кандидатську дисертацію та подати її до спеціалізованої Вченої Ради протягом трьох років з моменту підписання договору, тобто, до 21 листопада 2011 року. Протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_1 не повідомляла про її відрахування та відсутність захищеної дисертації. Позивач листом від 13 квітня 2016 року № 170 здійснив запит до Національної академії внутрішніх справ про стан підготовки кандидатської дисертації ОСОБА_1 , на який листом від 03 березня 2016 № 46/1400 отримав інформацію про те, що ОСОБА_1 на розгляд кафедри матеріали робочого варіанту дисертації не подала. Отже, враховуючи те, що сам університет не був виконавцем робіт із підготовки здобувача, здійснив запит в квітні 2016 року до Національної академії внутрішніх справ про стан виконання договору, на який отримав відповідь у березні 2016, суди вважали, що з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, а тому звертаючись до суду в липні 2016 року, не пропустив трирічну позовну давність.
 
При відмові в задоволенні зустрічного позову суди вважали, що є необґрунтованими зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, що договір № 73 від 21 листопада 2008 року на її думку суперечить гарантійним нормам Конституції України щодо заборони використання примусової праці, нормам цивільного законодавства, нормам трудового законодавства, іншим нормативно-правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України. Позивач у своєму позові не зазначила жодного пункту договору № 73 від 21 листопада 2008 року, який суперечить нормам трудового або цивільного законодавства, не вказала яким саме нормам він суперечить, яка його частина передбачає використання примусової праці. У своєму зустрічному позові ОСОБА_1 не вказує, які саме норми права не були дотримані позивачем саме в момент укладення договору № 73 від 21 листопада 2008 року, а зазначає лише про хід його виконання, труднощі, що виникли у зв`язку з його виконанням, а також про порушення її трудових прав університетом, як роботодавцем. Отже, фактично ОСОБА_1 посилається не на підстави укладення договору, а на порушення, як на її думку, умов його виконання, на які вона вказує як на його нікчемність. ОСОБА_1 підписала договір 21 листопада 2008 року, що нею не заперечується, підстав, причин, які б вказували на причини пропущення позовної давності не назвала, відповідного клопотання про їх поновлення не заявила, а тому суди вважали, що ОСОБА_1 слід відновити у задоволенні її позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності.
 
Аргументи учасників справи
 
У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, в якій просить постановити ухвалу про скасування ухвали апеляційної інстанції і закрити провадження у справі або залишити заяву без розгляду. При цьому посилалася на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позовна заява була подана особою, яка не мала права представляти позивача та з порушенням статей 121, 207, 310 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) незаконно розглянули справу. Зазначені порушення свідчать про необхідність скасування ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року і закриття провадження по справі або залишення заяви без розгляду. Відповідачка також зазначала, що суди зробили безпідставний висновок, що договір № 73 від 21 листопада 2008 року, є договором про надання послуг, правовідносини за яким регулюються нормами глави 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України у зв`язку із чим допущене неповне з`ясування обставин справи. Відповідачка наголошувала, що в матеріалах справи відсутні належні докази оплати позивачем за навчання та, що невиконання зобов`язань за договором № 73 від 21 листопада 2008 року відбулося без вини відповідачки. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову суди не врахували, що матеріали справи не містять заяви позивача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог за зустрічним позовом та не застосували норми частини п`ятої статті 203 ЦК України, щодо підстав визнання недійсним договору.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 оскаржує ухвалу апеляційного суду в частині задоволених вимог первісного позову та в частині зустрічного позову.
 
У листопаді 2017 року ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржену ухвалу залишити без змін. Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що до позовної заяви, підписаної керівником позивача, помилково була додана копія не тієї довіреності. що було виправлено під час розгляду справи судом. Наголошує на правильності встановлення обставин справи судами та правильному застосуванні норм матеріального права. Заява про застосування наслідків спливу позовної давності заявлялась представником університету усно в судовому засіданні.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що між Київським національним університетом внутрішніх справ, ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» (правонаступником якого є ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля») та ОСОБА_1 укладено договір № 526 від 01 листопада 2008 року про підготовку здобувача ОСОБА_1 терміном дії з 01 листопада 2008 року до 01 листопада 2013 року, за умовами якого Київський національний університет внутрішніх справ здійснює підготовку здобувача і надає можливість захисту дисертації в одній із спеціалізованих рад Університету, а платник (ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права») сплачує вартість навчання ОСОБА_1 . Відповідно до умов договору № 526 від 01 листопада 2008 року: термін прикріплення здобувача для одержання спеціальності становить до 5 років; вартість одного року навчання становить 4130 грн; здобувач має право розірвати договір чи припинити його дію у випадках, передбачених цим договором; університет має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадках, передбачених пунктами 2.2.1.-2.2.5; договір вважається розірваним з моменту видання наказу Університету про рахування здобувачів; договір вважається призупиненим з моменту затвердження висновку Університету і рекомендацію дисертації до захисту.
 
21 листопада 2008 року між ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір № 73, предметом якого є підготовка для потреб ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в Київському національному університеті внутрішніх справ.
 
У договорі № 73 від 21 листопада 2008 року сторони домовилися, про те, що:
            працівник зобов`язується: підготувати до захисту кандидатську дисертацію та подати її до спеціалізованої Вченої Ради протягом трьох років з моменту підписання договору; відпрацювати у штаті університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника (пункт 2.1. договору);
університет зобов`язується: своєчасно здійснювати оплату за навчання Національній академії внутрішніх справ України в повному обсязі за договором № 526 від 01 листопада 2008 року; сприяти роботі працівника над дисертацією (зокрема оплачувати відрядження до КНУВС - не менше двох разів за семестр, оплачувати публікації працівника (до 5-ти публікацій) у фахових виданнях) (пункт 2.2. договору);
у випадку невиконання працівником умов пункту 2.1., він зобов`язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин (пункт 4.1. договору);
у разі відмови університету від виконання своїх обов`язків за цим договором (внаслідок змін в нормативних та ринкових умовах діяльності університету, суттєвого погіршення фінансового стану університету, появи обставин, визначених у пункту 6.1. цього Договору), договір вважається автоматично припиненим, а університет позбавляється права вимагати від працівника повернення коштів, витрачених Університетом (пункт 4.2. договору);
у випадку дострокового припинення трудових відносин між університетом і працівником за ініціативою університету, працівник не повинен повертати кошти, сплачені університетом за договором (пункт 4.3. договору);
сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх обов`язків за договором у випадку настання обставин непереборної сили, що не існували під час підписання договору, виникли поза волею сторін і настанню і дії яких сторони не могли перешкодити (пункт 6.1 договору).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц (провадження № 61-194св17) зроблено висновок по застосуванню статті 6 ЦК України та вказано, що «сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
 
Суди встановили, що на виконання зобов`язань, передбачених пунктом 2.2. договору № 73, університет сплатив кошти на навчання ОСОБА_1 у Київському національному університету внутрішніх справ у розмірі 20 650 грн, а також оплатив частково її відрядження на навчання в сумі 4 452,92 грн. ОСОБА_1 згідно індивідуального плану склала кандидатські іспити, опублікувала шість статей у фахових виданнях, взяла участь у дев`яти науково-практичних конференціях та усно проінформувала про завершення робочого варіанту дисертації. Проте на розгляд кафедри матеріали не подала і творчі зв`язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів відрахована наказом від 21 листопада 2013 № 1610. 
 
Як свідчить аналіз змісту договору № 73 від 21 листопада 2008 року, зокрема пунктів 2.1 та 4.1., виникнення обов`язку у  ОСОБА_1 відшкодувати університету кошти у повному обсязі, які витрачені на виконання умов вказаного договору, пов`язується, зокрема із не підготовкою до захисту кандидатської дисертації та не подання її до спеціалізованої Вченої Ради протягом трьох років з моменту підписання договору і спливу двадцяти днів з моменту настання цих обставин.
 
Згідно абзацу 1 частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним».
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
 
Проте апеляційний суд правильність визначення початку перебігу позовної давності судом першої інстанції за первісними позовними вимогами університету про стягнення коштів не перевірив та передчасно зробив висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог. Натомість помилково вважав, що початок перебігу позовної давності має обчислюватися з квітня 2016 року, а не з моменту виникнення обов`язку у ОСОБА_1 відшкодувати університету кошти у повному обсязі.
 
Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що первісний позов поданий особою, яка не мала права представляти позивача. Аналіз матеріалів справи свідчить, що позовна заява ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» підписана Президентом ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» ОСОБА_3 (а. с. 5) та відсутні будь-які докази, які б свідчили про подання позову особою, яка не має повноважень. Відповідні обставини були перевірені також судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
 
При відмові в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нікчемного договору № 73 від 21 листопада 2008 рокунедійсним суди вважали, що відсутні підстави для нікчемності вказаного договору та пропущено позовну давність для зустрічних позовних вимог. Натомість суди повинні були відмовити у зв`язку із тим, що відсутні підстави для нікчемності договору № 73 від 21 листопада 2008 року. Проте суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні зустрічного позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду в частині первісних позовних вимог ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_1 про стягнення коштів скасувати і справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Судові рішення в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» при визнання недійсним нікчемного договору змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині первісних позовних вимог приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_1 про стягнення коштів 25 102,92 грн скасувати.
 
Передати справу № 201/10940/16-ц в частині первісних позовних вимог приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_1 про стягнення коштів 25 102,92 грн на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання нікчемного договору № 73 від 21 листопада 2008 року недійсним змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                                       В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук