Постанова
Іменем України

09 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 716/663/18
провадження № 51-2907 км 19
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018260090000091, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горошівці Заставнівського р-ну Чернівецької обл., жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2018 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за:                              ч. 2 ст. 186 КК – на строк 4 роки 6 місяців; ч. 2 ст. 357 КК – на строк 1 рік.                              На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, та в умисному пошкодженні особливо важливих документів.
Так, 03 квітня 2018 року приблизно о 13 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні кафе «Хатинка» на вул. Чорновола, 9 у м. Заставні Чернівецької обл., діючи умисно з корисливою метою повторно, шляхом ривка з рук, відкрито викрав гаманець ОСОБА_8 , вартістю 35 грн., у якому були кошти в сумі 1700 грн,  таким чином завдавши останній майнової шкоди на суму 1735 грн.
Цього ж дня приблизно о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи в кабінеті                    № 209 Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області                            (вул. Незалежності, 49), під час зачитування начальником СВ Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_9 протоколу затримання умисно схопив зі столу матеріали кримінального провадження                                         № 12018260090000091 від 03 квітня 2018 року (витяг з ЄРДР № 12018260090000091 від 03 квітня 2018 року на 1 арк., постанову про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 12018260090000091 від 03 квітня 2018 року на 1 арк., пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої ОСОБА_8 , протокол затримання ОСОБА_6 на 3 арк., пояснення ОСОБА_10 на 1 арк., пояснення ОСОБА_8 на 1 арк., протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_8 на 2 арк., протокол огляду місця події                                       від 03 квітня 2018 року на 2 арк.) та почав їх розривати на частини, тим самим пошкодив вищевказані особливо важливі документи. 
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 05 березня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень і його особі через суворість, просить змінити постановлені щодо засудженого судові рішення, перекваліфікувати його дії: за епізодом щодо заволодіння майном ОСОБА_8 – з ч. 2 ст. 186 КК на ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за епізодом пошкодження документів – з ч. 2 ст. 357 КК на ч. 1 ст. 357 КК і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі                           ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Захисник, обґрунтовуючи свої вимоги, указує на те, що судом першої інстанції помилково кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК, оскільки засуджений після заволодіння гаманцем потерпілої намагався залишити місце злочину, однак не встиг покинути територію бару, тому що був зупинений свідком, на вимогу якого повернув гаманець із грошима. Крім того, належно не проаналізовано показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і не досліджено даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 03 квітня 2018 року з фототаблицями, для з`ясування, що  бар становить суцільну дерев`яну конструкцію, яка складається з маленького приміщення кафе та літнього майданчика, критих суцільним дахом. На думку захисника, суди помилково дійшли висновку, що ОСОБА_6 мав можливість розпорядитися чи користуватися коштами, адже, коли він перебував на території бару, його дії були в полі зору свідків. Таким чином, ОСОБА_6 виконав усі дії для доведення злочину до кінця, однак його не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, а тому, на думку захисника, дії її підзахисного слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК. Також захисник зазначає, що, кваліфікуючи дії засудженого за ч. 2 ст. 357 КК, суди помилково дійшли висновку, що пошкодження документів призвело б до знищення доказової бази у кримінальному провадженні, тому що жоден з пошкоджених документів, як вона вважає, не є беззаперечним та виключним доказом на підтвердження вини засудженого, а отже його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 357 КК як злочин невеликої тяжкості. Виходячи з цього, на думку ОСОБА_7 , внаслідок неправильної кваліфікації дій засудженого йому призначено надто суворе покарання, яке не відповідає принципам співмірності, справедливості та індивідуалізації.
Позиції учасників судового провадження 
Під час касаційного розгляду прокурор висловила доводи про необґрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до суду касаційної інстанції від них не надходило.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку. 
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України  (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , дійшов висновку про доведеність його винуватості  у вчиненні  інкримінованого  злочину  і кваліфікував дії  винного за  ч. 2 ст. 186 КК як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно. Своє рішення суд обґрунтував, зокрема, показаннями: потерпілої ОСОБА_8 , яка зазначила, що, коли вона зі своїм співмешканцем перебували в кафе «Хатинка», до них підійшов ОСОБА_6 , між ними виник словесний конфлікт, через який останній вирвав з її руки гаманець, в якому вона зберігала отриману пенсію, та вибіг із приміщення кафе; свідка ОСОБА_11 , який зазначив, що коли він разом із ОСОБА_8 зайшли до кафе, до них підійшов ОСОБА_6 і запропонував їх пригостити, після того, як він відмовився, засуджений почав конфлікт, вирвав з рук потерпілої гаманець і втік із приміщення; свідка                    ОСОБА_10 , який вказав, що працює барменом у кафе «Хатинка» та що, коли почув крик потерпілої про гаманець, вибіг із приміщення за ОСОБА_6 , підійшов до нього на вулиці, і той добровільно віддав йому гаманець.
Надані показання повною мірою узгоджуються між собою та з іншими наведеними у вироку об`єктивними доказами, а саме: даними рапорту чергового Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області від 03 квітня 2018 року ( з якого видно, що вказаного числа о 13-07 годині надійшло повідомлення ОСОБА_12   про те, що у його дружини невідомий відкрито викрав гаманець ), даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; даними протоколу огляду місця події від 03 квітня 2018 року з фототаблицею до нього; квитанцією про видачу готівки; даними протоколу затримання особи від 03 квітня 2018 року; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 25 квітня 2018 року з відеофайлом за участі потерпілої ОСОБА_8 ; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 25 квітня 2018 року з відеофайлом за участю свідка              ОСОБА_10 ; даними відеозапису з нагрудної камери від 03 квітня 2018 року.
На основі цих доказів районний суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікував його дії за                           ч. 2 ст. 186 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, погодився з ним у цій частині, визнавши безпідставними доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 . 
Проте  суд касаційної інстанції вважає, що, правильно встановивши фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 діяння, судові інстанції надали неправильну юридичну оцінку його діям. Тому доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_6 щодо відкритого викрадення майна потерпілої  ОСОБА_8 як закінченого злочину, а не закінченого замаху є обґрунтованими.
Кваліфікація злочину – це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування кримінально-процесуальними й криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжку та грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.
Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи   незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. 
Згідно з ч. 2 ст. 15 КК замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Відповідно до положень кримінального закону грабіж вважається закінченим злочином з моменту, коли винна особа повністю реалізувала умисел щодо заволодіння майном. Заволодіння передбачає такий перехід майна до винного, який надає йому навіть початкову реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним. При цьому докладне визначення цього моменту в кожному конкретному випадку залежить від характеру майна, навколишньої обстановки щодо вчинення грабежу, наявності реальної можливості використати майно за особистим розсудом винного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, і це встановлено судовими інстанціями,  ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для заволодіння гаманцем потерпілої ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що в ньому містяться грошові кошти. Проте злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки відразу після заволодіння гаманцем ОСОБА_6 помітили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , останній одразу вибіг  з бару «Хатинка» з метою його затримання.  На вулиці ОСОБА_6 стояв з гаманцем та віддав його за зверненням ОСОБА_10 .
Очевидно, що об`єктивної можливості  на власний розсуд розпорядитися чи користуватися викраденим у засудженого не було, оскільки ОСОБА_6 відразу зазнав переслідування зі сторони свідка, який його затримав та забрав гаманець у засудженого.
Таким чином, нормативне визначення закінченого злочину в поєднанні з фактичними обставинами справи, щодо яких судовими інстанціями постановлено оспорені судові рішення, дають підстави дійти висновку про те, що дії ОСОБА_6 не утворюють закінченого грабежу, а мають  розцінюватись як закінчений замах на грабіж, оскільки він не мав реальної можливості розпорядитися викраденим майном на свій розсуд. 
Протилежний висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_6   мав таку можливість, є необґрунтованим.
Таким чином, ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але грабіж не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. 
Що стосується доводів захисника про те, що дії ОСОБА_6 за епізодом пошкодження документів мали б кваліфікуватися за ч. 1 ст. 357 КК, то вони є необґрунтованими та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який навів детальні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й суд касаційної інстанції. 
При цьому апеляційний суд обґрунтовано послався на те, що офіційними документами є документи, які складаються та видаються посадовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності; які засвідчують певні факти і події, що мають правове значення.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» документ визначено як матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Враховуючи наведене, матеріали кримінального провадження, які збираються у паперовій формі та містять інформацію, є документами.
При цьому колегія суддів погодилася з наявністю в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої обставини за ознакою предмету злочину – визначення пошкоджених документів як особливо важливих, оскільки первинні документи (протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протокол огляду місця події, пояснення ОСОБА_10 , пояснення ОСОБА_8 ), зібрані працівниками поліції, неможливо було б відновити в разі їх знищення, що у свою чергу призвело б до знищення доказової бази в рамках цього кримінального провадження.
За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, вирок та ухвала щодо ОСОБА_6 – зміні в частині кваліфікації дій засудженого                          з  ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.
Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні шестеро неповнолітніх дітей, одружений, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання, – рецидив злочинів, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку,                          суд касаційної інстанції вважає за необхідне призначити ОСОБА_6                                                                                за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Таке покарання не суперечить вимогам ч. 3 ст. 68 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7   задовольнити частково.
Вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 листопада                              2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2019 року змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК та призначити йому за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за  ч. 2 ст. 357 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 за сукупністю злочинів остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
В іншій частині судові рішення залишити без змін.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3