Постанова                                                   
Іменем України                                      
 
13 листопада 2019 року                                                               
м. Київ                                                                    
 
справа № 335/70/14-ц
провадження № 61-19142св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,               Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач -  Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Спас О. В., Воробйової І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «АКПІБ»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 79-07квф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на придбання нерухомості в сумі 79 000 доларів США під              12 % річних на строк до 05 квітня 2027 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит 18 квітня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 455-07іф, згідно з умовами якого позичальник передала в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 74 кв. м по АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлкою В. М. 18 квітня 2007 року за реєстровим № 896.
17 грудня 2012 року між ПАТ «АКІПБ» (первісний кредитор) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором.
Того ж дня між ПАТ «АКІПБ» (цедент) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (цесіонарій) було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, згідно з умовами якого, зокрема ТОВ «Кредитні інціативи» було передано зобов`язання за іпотечним договором від 18 квітня 2007 року № 455-078іф.
Позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за договором про іпотечний кредит, у зв`язку з чим станом на 22 листопада 2013 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 744 471,78 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі - 494 904,26 грн; заборгованість за відсотками -226 169,77 грн; пені - 23 397,75 грн.
Враховуючи викладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило в рахунок зазначеної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 74,00 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, та виселити відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання іншого житла.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 10 вересня                    2014 року складі судді Рибалко Н. І. позов залишено без задоволення.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що не доведено передачу позивачу права вимоги від ПАТ «АКПІБ». Оскільки позичальнику було надано кредит в іноземній валюті, в забезпечення якого ОСОБА_1 передала в іпотеку житловий будинок, тому норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на спірні правовідносини. 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 10 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 74 кв. м по АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором                               від 18 квітня 2007 року, яка станом на 22 листопада 2013 року становить                          744 471,78 грн і складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 494 904,26 грн; заборгованості за відсотками - 226 169,77 грн; пені - 23 397,75 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна.
Виселено без надання іншого житла ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                     ОСОБА_4 з житлового будинку загальною площею 74 кв. м по АДРЕСА_1.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував  взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). 
Також апеляційний суд зазначив про те, що у разі невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором) повернення кредиту та сплати відсотків за користування цим кредитом), банк на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку» має право звернути стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує це кредитне зобов`язання.
Крім того апеляційний суд дійшов висновку про виселення відповідачів із іпотечного майна, у зв`язку з тим, що банком дотримано процедуру попередження відповідачів про необхідність у місячний термін добровільно звільнити житлове приміщення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не набув права вимоги, зокрема за кредитним договором укладеним між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_1 , що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року, згідно з якою у жовтні 2016 року представник банку звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення боргу за кредитним договором                       ОСОБА_1 Позичальник не визнає ТОВ «Кредитні ініціативи» як нового кредитора. На порушення норм процесуального права апеляційний суд не навів розрахунку заборгованості за кредитним договором. Також апеляційний суд не зазначив в рішенні початкову ціну предмета іпотеки в грошовому виразі, що є порушенням норм матеріального права, та не зазначив у рішенні про відстрочення виконання рішення суду.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У вересні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що 17 грудня                     2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір про передачу прав за договорами забезпечення та Договір про передачу прав за договорами забезпечення. Отже, внаслідок укладення зазначених договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним та іпотечним договорами, укладеним із                    ОСОБА_1 Розрахунок заборгованості, наявний у матеріалах справи, містить детальне відображення часового періоду надходження коштів, порядок розподілення, та віднесення на прострочену заборгованість, інформацію про відсоткову ставку, платежі та іншу інформацію. Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 квітня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 79-07квф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на придбання нерухомості в сумі 79 000 доларів США під 12 % річних на строк до 05 квітня 2027 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит 18 квітня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 455-07іф, згідно з умовами якого позичальник передала в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 74 кв. м по АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлкою В. М. 18 квітня 2007 року за реєстровим № 896.
17 грудня 2012 року між ПАТ «АКІПБ» (первісний кредитор) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення прав вимоги, за яким первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором.
Згідно з пунктом 2.2 Договору новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших обов`язків, правом на звернення стягнення на заставлене майно.
Відступлення прав вимоги первісним кредитором новому кредитору, набуття новим кредитором прав вимоги та заміна кредитора за правами вимоги на нового кредитора набувають чинності  у день укладення договору, за умовами належного оформлення сторонами реєстру позичальників.
Того ж дня між ПАТ «АКІПБ» (цедент) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (цесіонарій) було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, згідно з умовами якого, зокрема було передано зобов`язання за іпотечним договором від 18 квітня               2007 року № 455-078іф.
25 листопада 2013 року відповідачам було направлено вимоги про усунення порушень та добровільне виселення.
Позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за договором про іпотечний кредит, у зв`язку з чим станом з чим станом на 22 листопада 2013 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 744 471,78 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі - 494 904,26 грн; заборгованість за відсотками -226 169,77 грн; пені - 23 397,75 грн.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
19 квітня 2018 року справу № 335/70/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України                                від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України                      2004 року).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304  ЦПК України                   2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.  
Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає, з огляду на таке.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).  
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Після спливу визначеного  договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. 
Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                   від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Згідно з пунктом  2.1 договору про іпотечний кредит банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі на придбання нерухомості в сумі 79 000 доларів США на умовах, передбачених цим договором.
Позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначення і погасити  заборгованість за кредитом перед банком відповідно до розроблено графіку погашення (пункт 5.2.1 договору про іпотечний кредит).
Пунктом 5.3.2 договору про іпотечний кредит встановлено, що банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, комісійної винагороди, суму неустойки і збитків, передбачених цим договором, у випадках, зокрема невиконання позичальником у строк своїх обов`язків по поверненню кредиту та/або сплаті процентів за користування кредитом та/або комісійної винагороди.
Матеріалами справи підтверджується те, що у березні 2011 року ПАТ «АКІПБ» зверталося до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19 січня                    2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області                     від 23 серпня 2012 року, позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «АКІПБ» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 18 квітня 2007 року                         № 79-07 квф в розмірі 61 917,21 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 9 087,65 доларів США, заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в сумі 21 670,52 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Переглядаючи рішення місцевого суду, апеляційним судом було залишено поза увагою положення частини другої статті 1050 ЦК України, зокрема про те, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя позову про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання.
Як зазначалося вище, у березні 2011 року ПАТ «АКІПБ» зверталося до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, у разі пред`явлення банком до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, ПАТ «АКІПБ» використало у 2011 році своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не врахував зазначених вимог матеріального права, не дослідив належним чином зібраних доказів, зокрема розрахунку заборгованості за кредитним договором і не звернув уваги на те, що банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, після якого не мав права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. 
Також суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи повинен врахувати те, що частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує   140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що  не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію  цього Закону на період його чинності.
Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, відповідно до статті 217 ЦПК України зупиняє стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляє в позові.
Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16.
Апеляційний суд на порушення вищевказаних норм матеріального права, а також всупереч правовій позиції Верховного Суду України, не зупинив стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд. 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                       
                              
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко    В. В. Сердюк   І. М. Фаловська |