ПОСТАНОВА
Іменем України

25 жовтня 2019 року 
Київ
справа №826/13270/16
адміністративне провадження №К/9901/13720/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова  В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року (судді Кузьмишина О.М., Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.) у справі №  826/13270/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач) про скасування наказу від 25 липня 2016 року № 2723-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки проведення розрахунку тривалістю чотири робочі дні з 26 по 29 липня 2016 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України та статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки позивачу при попередженні про наступне вивільнення не було запропоновано всі наявні вакантні посади.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 08 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовив.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 квітня 2017 року скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року та прийняв нову - про задоволення позову в повному обсязі. Скасував наказ ДФС України від 25 липня 2016 року № 2723-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновив ОСОБА_1 на службі на посаді головного державного інспектора відділу митно-логістичної інфраструктури Департаменту розвитку митної справи ДФС України. Стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2016 року по 13 квітня 2017 року в розмірі 82  496,49 грн. Стягнув з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 по 29 липня 2016 року в розмірі 1  576,84 грн.
Додатковою постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДФС України на користь ОСОБА_1 320,00 грн понесених витрат на правову допомогу.
Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року касаційну скаргу ДФС України залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року - без змін. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Додаткову постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.
Шостий апеляційний адміністративний суд додатковою постановою від 10 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу задовольнив частково. Присудив на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 10  036,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань ДФС України. В решті заяву позивача залишив без задоволення.
Задовольняючи частково заяву позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції керувався тим, що норми Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» спрямовані на встановлення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. При цьому, даний Закон не дає визначення поняттю «правова допомога», а перелік видів правової допомоги, які підлягають відшкодуванню, наведений у статті 1, не є вичерпним, а лише визначає види правової допомоги, відносно яких встановлено обмеження стосовно суми відшкодування суб`єктами владних повноважень. Апеляційний суд дійшов висновку, що надані представником позивача докази в повній мірі підтверджують понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу під час судового розгляду даної справи. Разом із тим, суд апеляційної інстанції здійснив розрахунок зазначених витрат, виходячи з положень статті 1 Закону, якою визначено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, а саме, не більше 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
На додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року ДФС України подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити.
Вимоги касаційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що вартість послуг адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. 
Скаржник вказує, що відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» факти здійснення господарських операцій фіксуються первинними документами (документами, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення), які складаються під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. З огляду на зазначене, відповідач вважає, що під час здійснення аналізу правомірності заявлених вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, слід перевіряти чи надані такі послуги саме адвокатом та чи є відповідні документи, які підтверджують цей факт.
На думку скаржника, заявлені ОСОБА_1 витрати не можна розглядати як витрати на правничу допомогу, що надавалася адвокатом, оскільки відповідно до довіреності від 03 серпня 2016 року Зудінов О.О. відповідного статусу адвоката не мав.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник позивача - адвокат Зудінов О.О зазначив, що позивач, укладаючи 28 липня 2016 року договір про правову допомогу з фахівцем у галузі права, правомірно очікувала, що її справу буде розглянуто в установлені процесуальним законом строки. При цьому, виконання зазначеного договору та сплата коштів за ним (витрат на правову допомогу) відбулося 01 листопада 2016 року та 04 квітня 2017 року, тобто, до набрання чинності нової редакції КАС України.
Представник позивача вказує, що в даному випадку предметом доказування є склад та розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу, а Книга обліку доходів і витрат, з огляду на її нормативно визначений зміст, здатна лише довести факт дотримання чи недотримання фахівцем у галузі права обов`язку вести облік доходів з метою сплати відповідних податків. Право позивача на відшкодування понесених у справі витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача не може бути поставлено в залежність від сплати або несплати фахівцем у галузі права передбачених законодавством податків з коштів, отриманих від позивача на оплату наданої правової допомоги.
Адвокат Зудінов О.О. наголосив, що ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, ДФС України не висловлювала заперечень щодо розміру та співмірності судових витрат, а також не просила зменшити їх розмір.
З огляду на вказане, представник позивача просить касаційну скаргу ДФС України залишити без задоволення, а додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін. Крім того, у відзиві на касаційну скаргу адвокат Зудінов О.О. просить стягнути з ДФС України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції у розмірі 2  400,00 грн.
Рух касаційної скарги 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Шарапи В.М. від 16 травня 2019 року касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишено без руху з підстав, передбачених частиною третьою статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
27 травня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від, який здійснено на підставі розпорядження від 27 травня 2019 року № 486/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №14), визначено новий склад суду: Соколов  В.М. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г. від 04 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. від 17 жовтня 2019 року підготовчі дії закінчено, справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні. 
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
В силу приписів статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За правилами статті 207 КАС України (в редакції, чинній на час ухвалення постанови суду апеляційної інстанції від 13 квітня 2017 року) постанова суду апеляційної інстанції складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин. Резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції, з-поміж іншого, повинна містити висновок щодо розподілу судових витрат.
Процесуальним законом визначено підстави, за яких суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення. Такими підставами є: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати (стаття 168 КАС України - у зазначеній вище редакції).
Отже, суд, установивши хоча б одну із наведених підстав, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення. 
Аналогічні норми закріплені в статті 252 КАС України в редакції, що набрала чинності з 15 грудня 2017 року.
Як слідує з матеріалів справи, 13 квітня 2017 року представник позивача - адвокат Зудінов  О.О. звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду даної справи, у зв`язку з невирішенням вказаного питання у постанові цього суду від 13 квітня 2017 року.
Положеннями статті 87 КАС України (в редакції, чинній на час ухвалення постанови суду апеляційної інстанції від 13 квітня 2017 року) передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать:1) витрати на правову допомогу; 2)  витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.
Ураховуючи те, що даний публічно-правовий спір пов`язаний з проходженням та звільненням з публічної служби і, відповідно, позивач у силу законодавчих приписів не сплачувала судовий збір у цій справі, тому судові витрати ОСОБА_1 складаються лише з витрат на правову допомогу.  
У Рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Також Конституційний Суд України зазначив, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. 
Отже, до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.
Відповідно до статті 94 КАС України (в редакції, чинній на момент вирішення питання про розподіл судових витрат) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (стаття 90 КАС України).
Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (втратив чинність з 15 грудня 2017 року із набранням чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, Шостий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що на підтвердження витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги від 28 липня 2016 року № 07/16ГЛМ, акти передачі-приймання послуг з надання правової допомоги від 01 листопада 2016 року та від 04 квітня 2017 року. Відповідно до вказаних документів виконавцем виконані роботи зі збору матеріалів, складання та друкування позовної заяви, збирання доказів, складання письмових пояснень та клопотань, складання та друкування апеляційної скарги.
Таким чином, беручи до уваги установлений Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, суд апеляційної інстанції розрахував розмір компенсації витрат на правову допомогу у 2016-2017 роках, який склав 10  036,40 грн.
Перевіривши правильність здійсненого судом апеляційної інстанції розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що такий розрахунок здійснений правильно, на підставі належних та допустимих доказів та з дотриманням норм чинного законодавства України.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що заявлені ОСОБА_1 витрати не можна розглядати як витрати на правничу допомогу, що надавалася адвокатом, оскільки відповідно до довіреності від 03 серпня 2016 року Зудінов О.О. відповідного статусу адвоката не мав. 
Так, 28 липня 2016 року між ОСОБА_1 (надалі - Клієнт) та фізичною особою-підприємцем, який є фахівцем у галузі права Зудіновим О.О. (надалі - Фахівець у галузі права) укладено договір про надання правової допомоги № 07/16 ГЛМ, за умовами якого Фахівець в галузі права зобов`язується надати Клієнту правову допомогу, а Клієнт прийняти таку допомогу та оплатити її.
За частиною другою статті 16 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким Основний Закон доповнено статтею 131-2, відповідно до якої виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. 
Крім того, розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпунктом 11 якого визначено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню".
Ураховуючи наведені правові положення у сукупності з обставинами цієї справи, колегія суддів приходить до висновку, що представник позивача Зудінов О.О. мав право надавати правову допомогу ОСОБА_1 і представляти її інтереси як фахівець у галузі права.
У контексті цієї справи Верховний Суд зазначає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб  у сфері публічно-правових відносин.
Зважаючи на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що додаткова постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави для її скасування чи зміни відсутні.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Представником позивача - адвокатом Зудіновим О.О. заявлено клопотання про стягнення з ДФС України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2  400,00 грн.
Клопотання мотивоване тим, що представником позивача було підготовлено відзив на касаційну скаргу відповідача. Вартість підготовки відзиву на касаційну скаргу склала 2  400,00 грн. Отже, позивачем були понесені додаткові судові витрати, які позивач поніс за надання йому фахової правничої допомоги адвокатом Зудіновим О.О .
Вирішуючи зазначене клопотання, колегія суддів виходить з такого.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 132 КАС України).
Згідно з частиною третьою статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат. 
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №  71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Так, відповідно до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №  03/19 ГЛМ від 12 березня 2019 року передбачено, що вартість допомоги складає 800,00  грн за одну годину.
На підтвердження оплати надання правничих послуг представником позивача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 10/19 від 02 липня 2019 року на суму 2  400,00 грн, рахунок № 02-07 від 02 липня 2019 року, відповідно до якого представником позивача надано послуги з професійної правничої допомоги у справі № 826/13270/16 (провадження № К/9901/13720/19) обсягом три години вартістю 800,00 грн за одну годину, а саме: складання відзиву на касаційну скаргу.
Поданий представником позивача відзив на касаційну скаргу свідчить про проведену адвокатом роботу, а доводи цього відзиву були оцінені та враховані при постановленні судового рішення за результатами касаційного перегляду справи.
Тому, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу.
На підставі викладеного, Суд дійшов висновку, що надані представником позивача документи доводять факт понесення позивачем витрат за складання та подання відзиву до Верховного Суду саме в адміністративній справі № 826/13270/17 в касаційному провадженні № К/9901/13720/19 на загальну суму 2  400,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання представника позивача - адвоката Зудінова О.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню.
З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом оскаржуваного судового рішення в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.
2. Додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін.
3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (ЄДРПОУ 39292197) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 2  400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду