Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2019 року
місто Київ
 
справа № 213/169/15-ц
провадження № 61-12238св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт», Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 22 листопада 2016 року у складі судді Мазуренко В. В., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Митрофанової Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної 
особи-підприємця ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (далі - ПрАТ «СК «УСС»), Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» (далі - ПрАТ «ЄСС»), у якому просив відшкодувати майнову та моральну шкоду, спричинену ДТП.
Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що під час ДТП, яка сталася 28 серпня 2014 року, пошкоджено належний йому на праві власності транспортний засіб Geely emgrand, р/н:  НОМЕР_1 . Постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу у скоєному ДТП визнано винним ОСОБА_3 , який під час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах із ФОП  ОСОБА_2 та працював водієм на маршруті. Позивач звернувся до ПрАТ «СК «УСС» та отримав страхову виплату у розмірі 22 249, 36 грн, за які здійснено частковий ремонт пошкодженого автомобіля. Після значного проміжку часу та зміни цін на запасні деталі проведеною 18 серпня 2016 року судовою експертизою встановлено вартість додаткових витрат які необхідні для відновлюваного ремонту автомобіля, становить 31 570, 87 грн, які позивач просить суд стягнути з відповідача, як власника та роботодавця, а також моральну шкоду у розмірі 25 000, 00 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 22 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 570, 87 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, 3 000, 00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 328, 53 грн, та 700, 00 грн витрати за проведену судову автотоварознавчу експертизу.
Суд першої інстанції у своїх висновках керувався тим, що через незаконні дії працівника відповідача позивач зазнав витрати у зв`язку з пошкодженням його автомобіля. Судом враховано, що ПрАТ «СК «УСС» виплачено позивачу 22 249, 36 грн, в той час, як повна вартість ремонтних робіт станом на листопад 2014 року становила 34 141, 34 грн, отже страхового відшкодування, що було виплачено позивачу, не вистачило на всі відновлювальні роботи для ремонту автомобіля. Визначаючи розмір завданої позивачу відповідачем моральної шкоди, суд відповідно до статті 1193 ЦК України, врахував, що грубої необережності та умислу в діях потерпілого не було, що автомобіль позивача пошкоджено внаслідок ДТП, а також що відповідач працює приватним підприємцем, що порушення допустив його водій.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, апеляційну скаргу ФОП  ОСОБА_2 задоволено частково. Змінено рішення суду першої інстанції у частині стягнення з ФОП  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди з 31 570, 87 грн до 4 581, 08 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що визначений судом першої інстанції розмір компенсації матеріальної шкоди, який не покритий страховим відшкодуванням, визначений без повного урахування матеріалів справи. Враховуючи загальну вартість спричиненої позивачу шкоди, визначеної експертним дослідженням у розмірі 26 830, 44 грн, та виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 22 249, 36 грн, з відповідача підлягає стягненню шкода, не покрита страховим відшкодуванням у розмірі 4 581, 08 грн.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 , не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, у березні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що з урахуванням встановлених обставин вважає обґрунтованою суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000, 00 грн.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що автомобіль Geely Emgrand, р/н:  НОМЕР_1 , зареєстрований та належить на праві власності ОСОБА_1 
Автобус марки Ікарус, р/н:  НОМЕР_2 , зареєстрований та належить відповідачу ОСОБА_2 Під час скоєння ДТП водій ОСОБА_3 керував автобусом, так як з 28 травня 2013 року перебував у трудових відносинах із ФОП  ОСОБА_2 , що підтверджується записом у трудовій книжці та трудовим договором.
Постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2014 року ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні ДТП, яка мала місце 28 серпня 2014 року об 18:20 год на вул. Світлогорська у м. Кривому Розі, в результаті якої автомобіль GEELY, р/н:  НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження.
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 08 вересня 2014 року № д14/09/14 розмір майнової шкоди, завданої власнику автомобіля Geely emgrand, р/н:  НОМЕР_1 , становить 26 830, 44 грн.
Відповідно до цього висновку ПрАТ «СК «УСС» 09 січня 2015 року прийняло рішення про виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу Geely emgrand р/н:  НОМЕР_1 у розмірі 22 249, 36 грн згідно з актом від 05 січня 2015 року № 4040 та договором страхування від 18 лютого 2014 року № 0111-0404-0.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі 
№ 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкоди відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті.
Встановивши, що позивачу завдано майнової шкоди внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки транспортним засобом під керуванням ОСОБА_3 , суди зробили правильний висновок, що це є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Встановивши, що позивачу заподіяна моральна шкода, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 3 000, 00 грн.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно.
В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Верховний Суд дійшов висновку, що під час вирішення зазначеної справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, а отже ухвалені судові рішення відповідають критеріям законності і обґрунтованості.
Оскільки заявник просив скасувати оспорювані судові рішення лише у частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, в іншій частині, зокрема щодо задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, Верховним Судом ці рішення не переглядались.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 22 листопада 2016 року у складі та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко