Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 758/1485/15-ц
провадження № 61-30538св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: Київська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Державна архітектурно-будівельна інспекція України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року у складі судді Трегубенко Л. О. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Київська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, про припинення права власності та визнання права власності, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_4 . Після його смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 1995 року вона та ОСОБА_2 є співвласниками вказаного домоволодіння в рівних частках. В 1994 та 1998 роках дах мансарди та дерев`яні стіни будинку були знищені внаслідок пожежі, у зв`язку з чим це житло стало непридатним для проживання. За власні кошти вона відновила спірне майно, яке в подальшому самостійно утримувала. Відповідач не несе будь-яких витрат з обслуговування вказаного домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване. Згідно зі статтею 349 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фактичне знищення належної ОСОБА_2 частини будинку є підставою для припинення її права власності на це майно. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: припинити право власності відповідача на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на вказану частину нерухомого майна. 
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що припинення права власності особи у спосіб, про який просить позивач, чинним ЦК України не передбачено. В разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняться з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Однак такі зміни до державного реєстру не вносилися, а фактичне знищення частини майна не вплинуло на частку ОСОБА_2 у праві власності на будинок. При цьому здійснення ОСОБА_1 будівництва без отримання відповідних дозволів свідчить про самовільне будівництво нерухомого майна, що не тягне за собою набуття права власності на нього. Оскільки позов щодо спірного домоволодіння є безпідставним, то не підлягають задоволенню і вимоги про визнання права власності на земельну ділянку. 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не порушувала питання про визначення ідеальних часток, а тому твердження про належність їй та відповідачу житлового будинку та земельної ділянки в рівних частках є недоведеними. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Враховуючи, що у сторін відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право кожної з них на 1/2 частину у спірному майні, вимоги  ОСОБА_1 про припинення права власності  ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У грудні 2017 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем доведено факт знищення належної відповідачу частини житлового будинку, внаслідок чого право власності на це майно підлягає припиненню відповідно до статті 349 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд не взяв до уваги положення частини першої статті 1278 ЦК України, згідно з якою частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.
 
У лютому 2018 року Головне управління Держгеокадастру у місті Києві подало пояснення у справі, в якому зазначило про те, що спірна земельна ділянка зареєстрована на праві спільної приватної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Внесення відомостей до бази Державного земельного кадастру щодо власника земельної ділянки здійснюється на підставі інформації, наданої в порядку електронної інформаційної взаємодії між відповідними органами та суб`єктами, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Подільського районного суду міста Києва.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
29 травня 2018 року справу № 758/1485/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками вказаного домоволодіння.
 
Згідно з відомостями Головного управління земельних ресурсів Виконавчого комітету Київської міської ради сторонам у справі в рівних частках належить на праві приватної власності земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:85:457:0006) площею 0,0991 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Витягом з книги реєстрації місця проживання громадян та довідками форми № 3 від 20 червня 2007 року, від 24 червня 2009 року, від 22 червня 2011 року, від 23 жовтня 2013 року, від 22 січня 2014 року підтверджується, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та її діти -донька ОСОБА_5 і син ОСОБА_6 .
 
Згідно з актом Житлово-експлуатаційної дільниці з обслуговування приватного сектора Подільського району міста Києва від 19 лютого 2014 року, довідками Загону воєнізованої пожежної охорони № 2 Подільського району міста Києва від 27 жовтня 1994 року № 14/Г-26 та від 29 січня 1998 року № 14/Г-2 внаслідок пожеж, які виникали в 1994 та 1998 роках, у будинку АДРЕСА_1 згорів дах мансарди та зруйнувалися дерев`яні стіни, що призвело до його непридатності для проживання (лист Державного комунального підприємства з утримання житла Подільської районної державної адміністрації від 09 лютого 1998 року № 420).
 
Відповідачем не заперечувалося те, що після пожежі  ОСОБА_1 за власні кошти були здійснені ремонтні роботи з відновлення зруйнованої частини житлового будинку та приведено його у придатний для проживання стан. Факт придбання позивачем будівельних матеріалів також підтверджується видатковими накладними, квитанціями та товарними чеками.
 
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
За приписами пункту 4 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна.
 
Згідно зі статтею 349 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.
 
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб. Умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника про внесення змін до державного реєстру.
 
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна, тощо.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до частин другої-четвертої першої статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, в якому відсотковому співвідношенні був знищений спірний об`єкт нерухомості.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що припинення права власності на майно у зв`язку з його знищенням має відбуватися в передбаченому законодавством порядку. Однак ні позивач, ні відповідач як співвласники спірного житлового будинку не подавали заяву про припинення права власності через знищення частини нерухомого майна, у зв`язку з чим відповідні зміни до державного реєстру не вносилися.
 
При цьому місцевий суд правильно виходив з того, що фактичне знищення певної (невизначеної) частини майна не вплинуло на частку відповідача у ньому. Крім того, проведення позивачем будівельних робіт без отримання відповідних дозволів є самочинним будівництвом, а тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на все домоволодіння як на новостворене майно, та у зв`язку з цим - на припинення за відповідачем права власності на належну їй частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування будинку.
 
За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що 
позивачем було доведено факт знищення належної відповідачу частини житлового будинку, внаслідок чого право власності на це майно підлягає припиненню відповідно до статті 349 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову з інших правових підстав, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо недоведеності факту належності сторонам у цій справі спірного майна в рівних частках, оскільки, призначаючи спадкоємців, заповідач може як визначити частку кожного з них, так і обмежитися вказівкою на їх прізвища. В останньому випадку презюмується, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (стаття 1278 ЦК України). 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року скасувати, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук