ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 164/409/17
Провадження № 14-366цс19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ситнік О. М.,
 
суддів: Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Уркевича В. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Маневицька селищна рада Волинської області (далі - Рада),
 
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
 
на ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року у складі судді Невара О. В. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів Шевчук Л. Я., Киці С. І., Данилюк В. А. 
 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Ради про визнання протиправним і скасування рішень органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинити певні дії, та
 
ВСТАНОВИЛА:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати незаконними та скасувати пункт 1 рішення Ради від 30 листопада 2016 року № 12/24, пункт 1 рішення Ради від 27 лютого 2017 року № 16/18, пункти 1, 2 рішення Ради від 11 травня 2017 року № 18/17; зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 та передати вказану земельну ділянку у його власність.
 
На обґрунтування вимог позивач зазначив, що рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 19 серпня 2016 року визнано за ним право власності на нерухоме майно, а саме літню кухню та господарські будівлі, що знаходяться на  АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення позивач зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно. 
 
У грудні 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про передачу у власність земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 шляхом її безоплатної приватизації та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для обслуговування літньої кухні.
 
Проте пунктом 1 рішення Ради від 27 лютого 2017 року № 16/18 позивачу відмовлено в безоплатній передачі у власність земельної ділянки, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування вказаної літньої кухні із земель комунальної власності. 
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із заявою про передачу у власність земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 шляхом її безоплатної приватизації та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для обслуговування вказаної літньої кухні, проте пунктами 1, 2 рішення Ради від 11 травня 2017 року № 18/17 йому повторно відмовлено у задоволенні заяви. Підстав відмови не наведено. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2017 року, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; у редакції, чинній на час постановлення ухвал), оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що правовідносини виникли за участю суб`єкта владних повноважень, є публічно-правовими, а їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані ухвали та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спір має приватноправовий характер, оскільки предметом позову є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло у результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень, і підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.
 
Спір впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи та інтереси, а тому вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позову про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло у результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу Рада просила оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на відсутність підстав для їх скасування. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 26 червня 2019 року - передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 ЦПК України, яка передбачає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2019 року справу прийнято для продовження розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
 
Позиція Великої Палати Верховного Суду
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з тих підстав, що предметом позову є публічно-правовий спір.
 
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції).
 
Згідно із частиною другою статті 4, пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України (у вказаній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. 
 
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України). 
 
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
 
Аналогічну норму закріплено у частині першій статті 19 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року.
 
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
 
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
 
Законодавчо визначено, що правовою формою діяльності органів місцевого самоврядування є видання ними нормативно-правових актів та правових актів індивідуальної дії.
 
У статті 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) зазначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
 
Статтею 25 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
 
Питання права комунальної власності регулюється статтею 60 Закону № 280/97-ВР, у якій зазначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. 
 
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
 
Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право:
1) вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об`єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад;
2) на переважне придбання в комунальну власність приміщень, споруд, інших об`єктів, розташованих на відповідній території, якщо вони можуть бути використані для забезпечення комунально-побутових та соціально-культурних потреб територіальних громад;
3) мати об`єкти комунальної власності за межами відповідних адміністративно-територіальних одиниць.
 
З урахуванням уточнення позовних вимог (у порядку статті 31 ЦПК України, у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії)  ОСОБА_1 просив:
 
- визнати незаконним та скасувати пункт 1 рішення Ради від 27 лютого 2017 року № 16/18, яким відмовлено йому в безоплатній передачі у власність земельної ділянки, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,04 га, із земель комунальної власності;
 
- зобов`язати Раду передати йому у власність земельну ділянку для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 шляхом її безоплатної приватизації (орієнтовна площа 0,04 га);
 
- зобов`язати Раду надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 орієнтовна площа 0,04 га);
 
- визнати незаконним та скасувати пункт 1 рішення Ради від 30 листопада 2016 року № 12/24 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 орієнтовна площа 0,008 га);
 
- визнати незаконними та скасувати пункти 1, 2 рішення Ради від 11 травня 2017 року № 18/17, яким йому повторно відмовлено в безоплатній передачі у власність земельної ділянки, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на АДРЕСА_1 орієнтовна площа 0,04 га) із земель комунальної власності.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 19 серпня 2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме літню кухню та господарські будівлі, що знаходяться на АДРЕСА_1 (а. с. 4, 5). 
 
На підставі вказаного рішення суду позивач зареєстрував право власності на обєкт нерухомого майна - літню кухню (А-2) загальною площею 112,9 кв. м за адресою:   АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким дата державної реєстрації - 03 листопада 2016 року, номер запису - 17313343 (а. с. 6). 
 
З викладеного вбачається, що станом на час звернення позивача до відповідача з питанням про безоплатну передачу у власність земельної ділянки, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування вказаної літньої кухні із земель комунальної власності, ця літня кухня була зареєстрована за позивачем на праві власності.
 
Правовими підставами своїх вимог позивач зазначив статті 116, 118, 120, 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
 
Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
 
Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
 
Зокрема, згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 22 цього Кодексу. 
 
Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
 
За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.
 
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України).
 
За частиною першою статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
 
У частині другій цієї статті зазначено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
 
Отже, стаття 120 ЗК України імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.
 
ЦК України у статті 381 передбачає принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
 
Тобто обставини щодо набуття права користування на земельну ділянку при переході права власності на житловий будинок сумнівів не викликають.
 
Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
 
Згідно з положеннями ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
 
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
 
За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
 
Частиною першою статті 19 ЦПКУкраїни у редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з приватноправових відносин.
 
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. 
 
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
У справі, що розглядається, суть позовних вимог  ОСОБА_1 зводиться до оскарження рішень Ради, якими, зокрема, вирішувалося питання передання йому у власність земельної ділянки для обслуговування літньої кухні на  АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,04 га, право власності на яку він набув на підставі рішення суду та зареєстрував право власності на цей об`єкт нерухомого майна. 
 
Тобто між сторонами у справі існує спір про право, тобто приватноправовий спір, який підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
 
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) та від 04 вересня 2019 року у справі № 599/567/17 (провадження № 14-376цс19), і підстав для відступу від них не вбачається.
 
З огляду на характер спору, суб`єктний склад правовідносин, предмет і підстави заявлених вимог цей спір має вирішуватися за правилами ЦПК України як приватноправовий.
 
За таких обставин суд помилково закрив провадження у справі.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення першої й апеляційної інстанцій скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції. У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду 
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити. 
 
Ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2017 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                   О. М. Ситнік
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                        В. С. Князєв
Т. О. Анцупова                                       Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна                                         Н. П. Лященко
Ю. Л. Власов                                           О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима                                           Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна                                        В. Ю. Уркевич
О. С. Золотніков