ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 жовтня 2019 року                                                                                                        
м. Київ
справа № 725/5999/16-к            
провадження № 51-6834км18
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисників                                      ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
засудженого                                   ОСОБА_8 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року у кримінальному провадженні щодо
                                                           ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хишевичі Городоцького району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини 
            За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 31 березня 2017 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_8 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.  
Відповідно до статей 20, 93, 94 КК, ч. 2 ст. 504 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) до ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні. 
            Суд визнав ОСОБА_8 винуватим у крадіжках, вчинених у м. Чернівцях повторно та з проникненням у житло за обставин, детально викладених у вироку.
            Як установив суд, 21 липня 2015 року в період із 10:00 по 14:00 ОСОБА_8 , перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , за допомогою спеціально підібраного предмета відчинив замок вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 і, проникнувши до житла,  викрав звідти належне ОСОБА_9 майно та гроші на загальну суму 169 091 грн, чим заподіяв потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.
            Крім того, 22 березня 2016 року в період із 14:00 по 18:00 ОСОБА_8 у такий самий спосіб проник до квартири АДРЕСА_4 , звідки викрав належне ОСОБА_10 майно та гроші на загальну суму 57 500 грн, заподіявши потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. За твердженням скаржника, враховуючи обсяг злочинної діяльності ОСОБА_8 , його поведінку в минулому, а також вартість викраденого майна, обраний місцевим судом засудженому захід примусу із застосуванням ст. 75 КК є явно несправедливим через м`якість. На думку сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції не усунув допущених порушень; окрім того помилково зазначив, що ОСОБА_8 не має судимості в силу ст. 89 цього Кодексу.  
На касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, зазначає про необґрунтованість заявлених прокурором вимог.
            Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
 
Позиції учасників судового провадження
            Прокурор частково підтримав касаційну скаргу та вважав, що необхідно скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді; засуджений та його захисник заперечили спроможність заявлених касаційних вимог.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі й у запереченні на неї, колегія судів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечних діянь, правильність їх юридичної оцінки за ч. 3 ст. 185 КК, а також застосування до засудженого примусових заходів медичного характеру у касаційній скарзі не заперечуються. 
Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу, не можна визнати прийнятними.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
У результаті перевірки кримінального провадження в порядку касаційної процедури було встановлено, що наведених вимог закону суди нижчих інстанцій не порушили.
Так, призначаючи засудженому покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився апеляційний, урахував, що вчинені ОСОБА_8 злочини за класифікацією є тяжкими, однак їх наслідки фактично усунуто. Крім того, суд зважив на особу винного, котрий відшкодував потерпілим завдану шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має неповнолітню дитину, перебуває на обліку у лікаря психіатра, вчинив злочини у стані обмеженої осудності через психічний розлад здоров`я.
Урахувавши всі ці встановлені у провадженні фактичні дані, пом`якшуючі обставини  – визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину й відсутність обставин протилежного змісту, належним чином умотивувавши свою позицію, місцевий суд дійшов переконання про можливість досягти мети попередження злочинів та виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства за умови контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, передбаченого законом.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.
У контексті викладеного правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням інституту умовного звільнення явно несправедливим через  м`якість і таким, що  є недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає. 
Переконливих аргументів про протилежне в касаційній скарзі не наведено.
Крім того, аналогічні за змістом доводи щодо м`якості призначеного ОСОБА_8 покарання через неправильне застосування ст. 75 КК були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув подану скаргу прокурора і вмотивовано відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. 
У касаційній скарзі сторона обвинувачення не посилається на невідповідність змісту оспорюваної ухвали вимогам ст. 419 КПК. З огляду на це й установлені у справі згадані фактичні дані в їх взаємозв`язку, та обставина, що суд апеляційної інстанції помилково зазначив про відсутність у ОСОБА_8 судимостей, не впливає на суть прийнятого рішення і само собою не може слугувати обов`язковою підставою для його скасування.
До того ж, згідно з документом (посвідченням), наданим Суду стороною захисту, ОСОБА_8 є особою з інвалідністю 2-ої групи.
Також, як убачається з наявних у Верховному Суді даних, засуджений пройшов курс примусового лікування; у період іспитового строку нових  правопорушень не вчинив і за ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 лютого 2019 року був знятий з обліку як такий, що відбув покарання.
 З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає безумовних підстав для скасування оспорюваних рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора. 
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
                                                    у х в а л и л а:
Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

   ОСОБА_2                                  ОСОБА_1                             ОСОБА_3