Постанова                                                   
іменем України
19 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 757/3839/17-к 
провадження № 51-1397км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 ,
обвинуваченого                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 листопада 2017 року, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , який у своїй скарзі ставив питання про обрання йому більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою колегією суддів Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року під час підготовчого судового засідання обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за частиною 1 статті 263, статтею 348, частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі – КК),  повернуто до Київської місцевої прокуратури № 7 для усунення недоліків. Відмовлено у задоволенні клопотання захисту про заміну ОСОБА_7 міри запобіжного  заходу з тримання під вартою на домашній арешт з електронним засобом контролю. Задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22 грудня 2017 року включно.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 листопада 2017 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого                  ОСОБА_7 , який у своїй скарзі ставив питання про обрання йому більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного  з триманням під вартою.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_7 ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження та просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого розглянути його апеляційну скаргу по суті.
Вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що місцевий суд у своєму рішенні вказав порядок його оскарження, однак суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив йому у відкритті провадження та не розглянув його апеляційну скаргу по суті.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, який підтримав касаційну скаргу, доводи захисника, який послався на розсуд суду, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви Суду
Відповідно до статті 5 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Тобто, раніше чинний закон перестає застосовуватись у кримінальному провадженні після набрання чинності новим законом. На відміну від кримінального (матеріального) закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. 
Стаття 331 КПК не передбачає можливості оскарження судових рішень, якими вирішуються питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Не передбачає також можливості оскарження такого судового рішення і норма статті 314 КПК, яка визначає перелік рішень суду, що можуть бути оскаржені за результатами проведення підготовчого судового засідання.
У своєму рішенні суд апеляційної інстанції, пославшись на вимоги частини 2          статті 392 КПК, зазначив, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів, оскільки суд апеляційної інстанції, діючи у межах своїх повноважень, правильно послався на чинні норми кримінального процесуального законодавства та обґрунтовано відмовив особі у відкритті апеляційного провадження.
Відповідно до частини 2 статті 392 КПК, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, до яких відноситься ухвала про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом.
 
Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені
до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
 
Врахувавши такі вимоги кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене судове рішення
не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, оскільки не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, та на підставі частини 4 статті 399 КПК відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою в цій частині.
 
Однак слід зазначити, що після внесення змін до Конституції України Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»                            від 2 червня 2016 року № 1401-VIIIпункт 8частини другої статті 129 Основного Закону України передбачає забезпечення особі права на апеляційний перегляд справи.
 
Конституційний Суд України дійшов висновку, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює ефективну
та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Рішенням від 13 червня 2019 року 
№ 4-р/2019 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення частини 2 статті 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
 
Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням,
але не раніше дня його ухвалення.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив обрати запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі. При цьому, обґрунтовуючи свої вимоги, вказував, що він є особою, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, на його утриманні перебувають батьки, які мають інвалідність, син-студент, у нього відсутня схильність до алкоголю та наркотиків, а його поведінка під час утримання під вартою доводить, що без позбавлення волі він забезпечить належну процесуальну поведінку.
З огляду на зазначене, ОСОБА_7 оскаржує ухвалу Апеляційного суду м. Києва, яка була постановлена 9 листопада 2017 року, тобто до дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про неконституційність положень частини 2 статті 392 КПК.
 
Таким чином на час прийняття оскаржуваного рішення діяла норма закону відповідно до якої ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом, як зазначено у частині 2 статті  392 КПК чинної на час постановлення рішення.
А тому ухвала апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , який у своїй апеляційній скарзі не погоджувався з продовженням йому строку тримання під вартою та ставив питання про обрання йому більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою є законною та належним чином обґрунтованою.
Між тим, ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі не навів жодних доводів що стосуються незаконності ухвали апеляційного суду, не зазначив, яких помилок допустився суд відмовляючи йому у відкритті апеляційного провадження та не вказав, які його права були порушенні. 
Така позиція скаржника не дає можливості суду касаційної інстанції належним чином надати відповіді на його доводи з підстав їх відсутності, а його посилання про необхідність змінити йому запобіжний захід, не є компетенцією Верховного Суду.
На підставі наведеного, касаційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 листопада 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження  за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року, якою продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою – залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                   ОСОБА_3