Постанова 
Іменем  України      
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 211/822/18
 
провадження № 61-15898св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,  
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач -  ОСОБА_4 ,
представник відповідача - адвокат Суботін Геннадій Геннадійович,
треті особи:  ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Довгинцівської районної у м. Кривому Розі ради в особі служби у справах дітей, Третя Криворізька державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого 
Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року у складі судді 
Ніколенко Д. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 липня 2019 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської Я. М., 
Зубакової В. П., 

ВСТАНОВИВ: 
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Довгинцівської районної 
у м. Кривому Розі ради в особі служби у справах дітей, Третя Криворізька державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання свідоцтва про право власності на спадщину недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що вони є дітьми спадкодавця 
ОСОБА_6 та онуками ОСОБА_4 
Зазначали, що з 26 квітня 1961 року ОСОБА_4 перебувала 
в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який розірваний 30 серпня 
1973 року. Спірний будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 на підставі договору на право забудови від 10 квітня 1963 року. Після смерті ОСОБА_7 , який помер у 2001 році, його дочка ОСОБА_8 фактично вступила 
в спадщину. Проте, не встигла зареєструвати своє право власності на спадщину, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
Після смерті ОСОБА_8 її мати ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 16 квітня 
2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
Умомент отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріус не роз`яснила ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що вони мають право на спадщину після смерті ОСОБА_8 як спадкоємці першої черги.
ОСОБА_4 навмисно приховала від нотаріуса інформацію про наявність у померлої ОСОБА_8 ще однієї дитини, на той час неповнолітньої ОСОБА_9 , яка проживала з батьком за іншою адресою.
Зазначали, що про наявність свідоцтва про право на спадщину вони дізналися лише у грудні 2017 року. Вважали, що відповідачем порушені їхні права як спадкоємців на отримання спадщини в рівних частках після смерті їхньої матері ОСОБА_8 .
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 щодо спадкування домоволодіння по 
АДРЕСА_1 , посвідчене державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори 16 квітня 2003 року. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  
ОСОБА_10 та ОСОБА_3 . звернулись до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належних їм частин спадкового майна, яке залишилось після смерті їхньої матері 
ОСОБА_8 , на користь відповідача. Доказів того, що вони не усвідомлювали значення своїх дій, не ознайомилися з текстом написаного, були під впливом, тиском, тощо чи сприймали написане по-іншому, суду не надано.
Разом з тим ОСОБА_4 при оформленні спадщини приховала від нотаріуса факт наявності ще одного спадкоємця першої черги - малолітньої на той час ОСОБА_2 
Батько, на той час малолітньої ОСОБА_2 , в її інтересах до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини не подавав, а також не вступив в управління або володіння спадковим майном. Із позовною заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним ОСОБА_2 звернулась лише 01 березня 2018 року, тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття нею повноліття. Із заявою до нотаріуса вона теж не зверталась. Крім того, ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги мала право на спадкування за законом, але стосовно неї як малолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК Української РСР, отже, остання не прийняла спадщину. Із заявою до суду про продовження строку для прийняття спадщини вона теж не зверталася, тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Довгинцівського районного суду 
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачі ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 , будучи повнолітніми, відмовилися від спадкування своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_4 , подавши нотаріально посвідчену заяву, тому обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для задоволення їхніх позовних вимог.
Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд посилався на положення статтей 14, 535, 548, 549, 554 ЦК Української РСР та дійшов правильного висновку, що батьком неповнолітньої ОСОБА_2 не вчинено жодних дій в інтересах дочки для прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_8 , а в наступному і нею самою у повнолітньому віці не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК Української РСР, тому    остання не прийняла спадщину.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 06 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не мала права отримувати свідоцтво на все спадкове майно, що належало померлій ОСОБА_8 , оскільки вони теж є спадкоємцями першої черги, тому свідоцтво відповідача про право на спадщину має бути визнане судом недійсним. 
Вважають, що ОСОБА_4 , подаючи заяву про відкриття спадщини до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, умисно не повідомила державного нотаріуса, а державний нотаріус умисно не перевірив те, що після смерті спадкодавця ОСОБА_8 залишилась малолітня дитина - ОСОБА_11 , яка є спадкоємцем першої черги.
Також посилаються на статтю 74 ЦК Української РСР, відповідно до якої вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.
Відповідно статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
ОСОБА_2 дізналась про своє порушене право на спадщину лише 14 грудня 2017 року, коли із Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області отримали копію позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення осіб з житлового будинку, до якої додано копію свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 , тому вважають, що строк позовної давності не пропущено.
Вказані обставини судами попередніх інстанцій враховано не було.
 
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками справи не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно зі свідоцтвами про народження ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_8 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 33-42 т. 1).
 
18 жовтня 2002 року до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті її дочки ОСОБА_8 (а.с. 174 т. 1).
 
18 жовтня 2002 року ОСОБА_12 та ОСОБА_3 . звернулись до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належних їм частин спадкового майна, яке залишилось після смерті їхньої матері ОСОБА_8 , на користь їхньої баби, матері померлої, - 
ОСОБА_4 . При цьому їм письмово повідомлено, що заяви про відмову від спадщини не можуть бути повернуті спадкоємцями або скасовані ними (а.с. 173 зворот т. 1).
 
ОСОБА_4 під час оформлення спадщини приховала від нотаріуса факт наявності ще одного спадкоємця першої черги - неповнолітньої на той час ОСОБА_2 , що підтверджується заявою ОСОБА_4 від 16 квітня 
2003 року про відсутність, крім неї, інших спадкоємців за законом (а.с. 173 т. 1).
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, Четвертак Л. Л. є спадкоємцем майна ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається 
з домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 47, 48 т. 1).
ОСОБА_2 на день смерті ОСОБА_8 виповнилося 9 років. 
Батько неповнолітньої ОСОБА_2 в її інтересах із заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_8 до нотаріальної не звертався, 
а також не вступив в управління або володіння спадковим майном.
Із позовною заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним ОСОБА_2 звернулась лише 01 березня 2018 року (у віці 24 роки), тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття нею повноліття.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство,зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась 
до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився 
до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Оскільки спадщина ОСОБА_8 відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, то застосуванню підлягають норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 
встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
 
Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
 
Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. 
Згідно зі статтею 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.
Судом встановлено, що 18 жовтня 2002 року до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Четвертак Л. Л. звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_8 (а.с. 174 т. 1).
 
Цього ж дня ОСОБА_12 та ОСОБА_3 . звернулись до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належних їм частин спадкового майна, яке залишилось після смерті їхньої матері ОСОБА_8 на користь їхньої баби, матері померлої - 
ОСОБА_4 . При цьому їм письмово повідомлено, що заяви про відмову від спадщини не можуть бути повернуті спадкоємцями або скасовані ними (а.с. 173 зворот т. 1).
Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до нотаріальної контори заяву про відмову від належних їм частин спадкового майна, яке залишилось після смерті їхньої матері ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 , тобто зробили своє волевиявлення. Доказів того, що вони не усвідомлювали значення своїх дій, не ознайомилися з текстом написаного, були під впливом, тиском тощо, чи сприймали написане по-іншому, суду не надано, тому обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 .
Також судом встановлено, що у заяві ОСОБА_4 до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори від 16 квітня 2003 року 
зазначено, що крім неї інших спадкоємців за законом немає, отже, приховано від нотаріуса факт наявності ще одного спадкоємця першої 
черги - неповнолітньої на той час ОСОБА_2 (а.с. 173 т. 1).
Із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР Верховний Суд дійшов висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК Української РСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.
 
Нормами ЦК Української РСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.
Судом також встановлено, що на день смерті ОСОБА_8 позивачу ОСОБА_2 виповнилося 9 років. 
Відповідно до положень статті 14 ЦК Української РСР угоди від імені неповнолітньої дитини мають право укладати батьки.
Батько неповнолітньої ОСОБА_2 в її інтересах із заявою про прийняття спадщини після смерті матері дитини до нотаріальної не звертався, а також не вступив в управління або володіння спадковим майном.
Із позовною заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним ОСОБА_2 звернулась лише 01 березня 2018 року 
(у віці 24 роки), тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття нею повноліття, а із заявою до нотаріуса вона не зверталась взагалі.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 550 ЦК Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений законом, може бути продовжено судом якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
Аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України.
Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги мала право на спадкування за законом, але стосовно неї як малолітньої, а в наступному і нею самою 
після досягнення повноліття не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК Української РСР, а отже, остання не прийняла спадщину, 
є правильним. Крім того, судами правильно зазначено, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності ОСОБА_2 не звернулася до суду відповідно до статті 550 ЦК Української РСР (аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України) із заявою про продовження строку для прийняття спадщини.
Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює.
За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції 
залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Кривцова

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк