Постанова                                      
Іменем  України                                            
02 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 243/3904/16-ц
провадження № 61-35613св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В., 
   
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Санікової О. С., Будулуци М. С., Канурної О. Д., 
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 19 грудня 2013 року належить 424/1000 часток будівлі гуртожитку, які складаються з квартир АДРЕСА_26 загальною площею 2 035,4 кв. м, житловою площею 1 144,3 кв. м. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_12 житловою площею 2/14,7 кв. м, житловою площею 6 / 11,8 кв. м , житловою площею 7/18 кв . м , коридору 
1 / 6,6 кв . м, коридору 3/ 18 кв. м, санвузла 4/3,3 кв. м, кухні 5/6,1 кв. м, 
1/4 частки коридору 11/6,0 кв. м, але фактично там не проживають, комунальні послуги не сплачують, без її відома та дозволу як власника, передали належну їй квартиру в користування іншим особам. Вона запропонувала їм укласти з нею договір оренди квартири, але на її пропозицію відповіді їй не надали та договір не уклали. У зв`язку із тим, що в належній їй на праві власності квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , порушуються її права як власника майна на розпорядження належним їй майном, вона змушена нести витрати по оплаті комунальних послуг, нарахованих по квартирі АДРЕСА_11 . 
Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою 
АДРЕСА_12 та позбавити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 права користування житловою площею у квартирі 
АДРЕСА_12 .
У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 , про вселення. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 03 березня 1987 року його батькові ОСОБА_6 була надана двокімнатна квартира у гуртожитку АДРЕСА_13 . У зв`язку із поліпшенням житлових умов їх родини, його матері ОСОБА_4 , 05 квітня 1991 року був виданий ордер на житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_13 АДРЕСА_13 . Відповідно до вказаного ордеру їх родина: мати ОСОБА_4 , батько ОСОБА_6 , брат ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_2 вселилися до квартири АДРЕСА_12 , яка складалася із трьох кімнат, та проживали в ній постійно. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько - ОСОБА_6 помер. Він, мати, брат та сестра продовжували проживати в наданій їм квартирі. Сплату за комунальні послуги вони здійснювали своєчасно та заборгованості за комунальними послугами не мали. Будинок № АДРЕСА_13 має статус гуртожитку. На момент надання їм житлової площі гуртожиток був власністю відкритого акціонерного товариства  «Спецізоляторстрой» (далі - «Спецізоляторстрой»). 23 червня 2004 року вказане приміщення було продано громадянам ОСОБА_7 та 
ОСОБА_8 . На час подання позову їм стало відомо, що займана ними квартира відповідно до договору дарування, посвідченого 19 грудня 
2013 року, належить ОСОБА_1 . У вересні 2015 року він виїхав на роботу в м. Санкт-Петербург. Повернувшись до м. Слов`янська, він не зміг потрапити до квартири. Він з`ясував, що квартира є власністю ОСОБА_1 та вона замінила замок від вхідної двері квартири. Також зазначив, що 
ОСОБА_1 відмовилася прийняти оплату за користування квартирою за квітень 2016 року. 
Вважає такі дії останньої незаконними, у зв`язку із чим, просив суд ухвалити рішення, яким вселити його, ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_12 , зобов`язати ОСОБА_1 передати йому ключі від вхідних дверей у квартиру АДРЕСА_12 та не чинити перешкод у користуванні квартирою.
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до 
ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про вселення об`єднано в одне провадження. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року у складі судді Ільяшевич О. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: 
АДРЕСА_12 . У задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_12 відмовлено.
Позов ОСОБА_5 задоволено. Вселено ОСОБА_5 у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_12 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод 
ОСОБА_5 у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_12 , передати ключі від усіх дверних замків у житловому приміщенні за вищевказаною адресою. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відмовляючи 
ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: 
АДРЕСА_12 суд першої інстанції виходив із того, що згідно наявних в матеріалах справи документів будинок АДРЕСА_13 має статус гуртожитку, частка якого належить на праві власності 
ОСОБА_1 , у тому числі і квартира АДРЕСА_11 , а оскільки АДРЕСА_16 режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень у будинку державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків, у разі їх тимчасової відсутності, поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не встановлена тимчасова відсутність понад шість місяців без поважних причин як наймача ОСОБА_4 так і її членів сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Щодо вирішення питання про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 , то суд дійшов висновку, що у цій частині позов підлягає до задоволення, оскільки як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач у зв`язку із одруженням добровільно залишив місце свого проживання, та з 15 червня 2013 року проживає із своєї сім`єю за іншою адресою.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 суд виходив з того, що зібраними у справі доказами не встановлено, що він втратив право користування у спірному житловому приміщенні, але з 06 травня 2016 року позбавлений можливості проживати у квартирі, оскільки в ній замінені замки та фактично він не має до неї доступу.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: 
АДРЕСА_12 та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про вселення; зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні житловим приміщенням за адресою: 
АДРЕСА_12 та передати ключі від усіх дверних замків у житловому приміщенні за вищевказаною адресою та у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судового збору у розмірі 551 грн 20 коп. скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: 
АДРЕСА_12 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про вселення, зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_12 та передати ключі від усіх дверних замків у житловому приміщенні за вищевказаною адресою відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_11 . Суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідачів не було за місцем проживання у період АТО, оскільки внаслідок небезпечної обстановки в м. Слов`янську у цей період (і ця обставина визнана судом загальновідомою та такою, що не підлягає доказуванню) багато людей були змушені залишати свої домівки та довготривалий час не мали можливості повернутися додому. Суд також не прийняв до уваги доводи позивачки в тій частині, що відповідачі добровільно виселилися, а наймач ОСОБА_4 переїхала проживати у інший будинок, оскільки вважав достовірно встановленим постійним користування і квартирою у гуртожитку, а відповідно до частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.
До матеріалів справи позивачкою наданий акт від 11 травня 2016 року про не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 
2014 року в квартирі 
АДРЕСА_12 , підписаний свідками-сусідами. Апеляційний суд вважав, що не прийняття до уваги цього акта як доказу не проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки він спростований показаннями свідка ОСОБА_10 , з яких вбачається, що у квартирі були речі відповідачів, є безпідставним, оскільки наявність конкретних речей в спірній квартирі не підтверджена будь-яким належним письмовим доказом. Крім того, належними доказами встановлено не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, про що також зазначено в акті, і ця обставина ніким не заперечувалась. Також, не проживання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у спірній квартирі більше шести місяців доведено іншими доказами, тому на підставі статті 71 ЖК УРСР визнав їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
При цьому виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 є таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_12 , то його позовні вимоги про вселення в зазначене житлове приміщення задоволенню не підлягають. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 .
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподіл судової справи між суддями справу передано судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про вселення призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, дослідивши всі докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у спірній квартирі ОСОБА_5 був відсутній тимчасово з поважних причин. Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_5 був відсутній у спірному житловому приміщенні більше шести місяців без поважних причин не відповідає обставинам справи. Апеляційним судом не прийнято до уваги такі нормативно-правові акти: указ Президента України від 14 квітня 2014 року 
№ 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України 
від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», розпорядження Кабінета Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Протягом всього періоду відсутності ОСОБА_5 у спірному житловому приміщенні діяли зазначені нормативні акти та проходила антитерористична операція. У спірній квартирі постійно знаходяться його речі та він сплачує комунальні послуги, що не заперечується сторонами. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно із витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно наданого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «БТІ») від 01 березня 2004 року, власником гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_13 зазначений ВАТ «Спеціозоляторстрой», загальна площа вказаного гуртожитку складає 20,269 кв. м. Аналогічні дані містяться у листі КП «БТІ» 
№ 2245 від 15 липня 2005 року. Також у вказаному листі зазначено, що відомостей про те, коли будівля гуртожитку була здана в експлуатацію і чи приймалося рішення виконкому міськради про прийняття її в експлуатацію як гуртожитку, бюро не має. Акт приймання будівлі в експлуатацію в інвентаризаційній справі відсутній. Рішення виконавчого комітету міськради про визнання вищезгаданої будівлі гуртожитком у бюро технічної інвентеризації не надходило. Про те, чи приймалося таке рішення взагалі, бюро відомостей не має.
Відповідно до листа архівного відділу Слов`янської міської ради № 01-18/7 від 15 лютого 2017 року, наданого на запит суду, документи адміністрації профспілкового комітету ВАТ «Спецізоляторбуд» на збереження до архіву не надходили. Тому надати копію рішення № 3 від 1991 року профспілкового комітету не має можливості. Також архівним відділом було повідомлено, що на збереженні в секторі по роботі з документами ліквідованих підприємств архівного відділу знаходяться лише документи з особового складу (а. с. 161).
Відповідно до ордера № 33 на житлову площу в гуртожиткуАДРЕСА_24 від 03 березня 1987 року, виданого ОСОБА_4 , ВАТ «Спецізоляторстрой, вказаним ордером ОСОБА_4 було надано право на зайняття житлової площі родиною з п`яти осіб у гуртожитку по АДРЕСА_12 . Вказаний ордер має виправлення, за якими перекреслено АДРЕСА_17 написано АДРЕСА_12 , міститься посвідчувальний напис: виправленому вірити, підпис та печатка (а. с. 5, т. 2).
Відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2004 року за скаргою ВАТ «Специзоляторстрой» до приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Соловар В. І. про відмову у здійсненні нотаріальних дій, було зобов`язано приватного нотаріуса Соловар В. І. здійснити нотаріальні дії у виді посвідчення договору 
купівлі-продажу ВАТ «Специзоляторстрой» громадянам ОСОБА_7 , ОСОБА_11 гуртожитку, розташованого за адресою 
АДРЕСА_13 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 червня 2004 року 
ВАТ «Спецізоляторстрой» продало, а ОСОБА_7 , ОСОБА_8 купили будівлю гуртожитку в рівних частинах, що знаходиться у АДРЕСА_13 на земельній ділянці Слов`янської міської ради Донецької області.
Згідно із довідки, наданої ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , у гуртожитку розташованому по АДРЕСА_25. Відчужувані частини: кімнати №№ АДРЕСА_26 .
ОСОБА_1 є власницею 424/1000 часток будівлі гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_13 до я кого входить спірна кімната АДРЕСА_12 , що підтверджується договором дарування частки будівлі гуртожитку № 6823 
від 19 грудня 2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАІ № 162533, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАІ № 162536 (а. с. 8,9,10,14).
Згідно із довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська Донецької області від 27 січня 2017 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу 
від 19 грудня 2013 року, є власницею 424/1000 частки нерухомого майна, а саме гуртожитку за адресою: АДРЕСА_12 входить до складу 424/1000 часток) (а. с. 150).
Відповідно до довідки відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради від 24 січня 2017 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_12 . Відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в Реєстрі територіальної громади Слов`янської міської ради - відсутні (а. с. 137-141).
Згідно із свідоцтвом про смерть, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у 
м. Слов`янську Донецької області (а. с. 46).
Відповідно до акта про непроживання від 11 травня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 протягом двох років не проживають за адресою: АДРЕСА_12 (а. с. 11).
01 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Слов`янського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з проханням прийняти заходи до громадянки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка незаконно експлуатує не за призначенням її нерухоме майно, яке знаходиться за адресою 
АДРЕСА_12 (а. с. 12).
Відповідно до листа Слов`янського відділу поліції від 04 квітня 2016 року, звернення за фактом протиправних дій зі сторони ОСОБА_4 , зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Слов`янського відділення поліції за № 6220 від 01 квітня 2016 року. Також з вказаного листа видно, що 
ОСОБА_1 було запропоновано звернутися до суду, оскільки між нею та ОСОБА_4 вбачаються цивільні правовідносини (а. с. 13).
У судовому засіданні були досліджені матеріали перевірки 
житлово-експлуатаційного об`єднання від 01 квітня 2016 року № 6220 заведені за заявою ОСОБА_1 (а. с. 172-181).
Також у судовому засіданні були досліджені квитанції по сплаті комунальних послуг у гуртожитку ОСОБА_4 за жовтень, листопад, грудень 2015 року та січень, лютий, березень 2016 року.
Згідно із довідкою від 11 серпня 2016 року № 186, виданої ВАТ «Борисовский мясокомбинат», ОСОБА_2 з 01 січня 2016 року працює у 
ВАТ «Борисовский мясокомбинат» на посаді менеджера (а. с. 103).
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. 
Згідно із частиною першою статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
Відповідно до  статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.
Зазначене питання врегульоване у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.
У зв`язку з цим можна розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання.
Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону № 2482-XII, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Згідно із статтею 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_12 обґрунтовано виходив із того, що згідно наявних у матеріалах справи доказів будинок АДРЕСА_13 має статус гуртожитку, частка якого належить на праві власності 
ОСОБА_1 , у тому числі і квартира АДРЕСА_11 , а оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень у будинку державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків, у разі їх тимчасової відсутності, поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР. При цьому виходив із того, що у судовому засіданні не встановлена тимчасова відсутність понад шість місяців без поважних причин як наймача 
ОСОБА_4 так і членів її сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Щодо вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у цій частині позов підлягає до задоволення, оскільки як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач у зв`язку із одруженням добровільно залишив місце свого проживання, та з 15 червня 2013 року проживає із своєї сім`єю за іншою адресою.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 суд обґрунтовано виходив із того, що дослідженими у справі доказами не встановлено, що він втратив право користування спірним житловим приміщенням, та встановлено, що з 06 травня 2016 року позбавлений можливості проживати у квартирі, оскільки в ній замінені замки та фактично він не має до неї доступу, тому зустрічний позов підлягає задоволенню.
Апеляційний суд вищезазначених обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 .
Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України 2004 року щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року скасувати.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович