Постанова
Іменем України 
 
04 вересня 2019 року  
м. Київ
 
справа № 287/103/16-ц
провадження № 61-11341св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С.,  Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Павицької Т. М., Талько О. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон», Товариство) про визнання правочину недійсним та застосування реституції, посилаючись на те, що 17 березня 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004167, за яким Товариство зобов`язалося придбати та передати йому в користування міні-трактор «DW 354 АС cad» вартістю 300 000 грн, а він - прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору. Того ж дня на розрахунковий рахунок відповідача він сплатив комісійну винагороду в розмірі 30 000 грн. Однак вказаний правочин не був нотаріально посвідчений, що вказує на його нікчемність. Крім того, умови договору не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу від 17 березня 2016 року № 004167; стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 30 000 грн, сплачені в рахунок виконання недійсного правочину. 
 
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 23 червня 2016 року у складі судді Ковальчука М. В. в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договір фінансового лізингу не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Підписавши вказаний правочин, позивач погодився з усіма його умовами, які є справедливими та відповідають вимогам чинного законодавства. ТОВ «ЛК «Еталон» як суб`єкт підприємницької діяльності має право надавати фінансові послуги без отримання ліцензії.
 
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено. Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 17 березня 2016 року № 004167, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон». Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти у розмірі 30 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Діяльність з надання фінансових послуг може здійснюватися ТОВ «ЛК «Еталон» як фінансовою установою лише після отримання відповідної ліцензії. Крім того, за своєю правовою природою зазначений правочин є змішаним договором та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), а тому підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки укладений за участю фізичної особи. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У листопаді 2016 року ТОВ «ЛК «Еталон» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року, а рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 червня 2016 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що правочин не може бути визнаний недійсним, якщо закону не відповідають лише його окремі частини. Підписавши договір фінансового лізингу, позивач тим самим погодився з усіма його умовами, які є справедливими та відповідають вимогам чинного законодавства. Посилання апеляційного суду на обов`язковість нотаріального посвідчення договору є помилковим, так як укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу. Крім того, такий правочин нотаріус не зміг би посвідчити, оскільки на час його укладення Товариство не мало документа про реєстрацію транспортного засобу. Також суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду України, наведених у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року у справі    № 6-3020цс15. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Олевського районного суду Житомирської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
02 березня 2018 року справу № 287/103/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.
 
Судами встановлено, що 17 березня 2016 року між ТОВ «ЛК «Еталон» як лізингодавцем та  ОСОБА_1 як лізингоодержувачем було укладено у простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 004167, за яким лізингодавець зобов`язався придбати та передати в користування лізингоодержувачу міні-трактор «DW 354 АС cad» вартістю 300 000 грн, а лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.
 
Того ж дня  ОСОБА_1 сплатив на рахунок Товариства грошові кошти в сумі 30 000 грн, зазначивши у квитанції призначення платежу - попередня оплата за трактор згідно з договором № 004167.
 
Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.
 
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов у частині визнання недійсним оспорюваного правочину, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві. ТОВ «ЛК «Еталон» здійснювало свою діяльність без отримання відповідної ліцензії. 
 
Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, оскільки цим судом не дано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який містить в собі, зокрема ознаки договору найму транспортного засобу.
 
Під час ухвалення цього судового рішення Верховний Суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв`язку із встановленням його нікчемності безпосередньо законом. 
 
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
 
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, давши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
З урахуванням наведеного, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання недійсним договору лізингу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
В іншій частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно застосував правові наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України, у вигляді поверненням сторін у попереднє становище, стягнувши з відповідача на користь позивача 30 000 грн, сплачених на виконання нікчемного правочину. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині визнання недійсним договору лізингу з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову, а в решті (в частині скасування рішення суду першої інстанції та в частині стягнення з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 30 000 грн) - залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
В задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»  про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 17 березня 2016 року № 004167 відмовити.
 
В решті рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов