Постанова
Іменем України 
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 337/3737/15-ц
 
провадження № 61-15948 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,                              
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідачі: Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя, Державна служба зайнятості, держава Україна в особі Державної казначейської служби України;
третя особа - управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі                      м. Запоріжжя;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжяна рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя                             від 22 листопада 2016 року у складі судді Бредуна Д. С. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бабак А. М., Спас О. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, Державної служби зайнятості, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі                   м. Запоріжжя, про відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня                      2014 року, визнано протиправною бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя та зобов`язано видати йому направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. На виконання вказаного судового рішення Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя йому було надано відповідне клопотання, але управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі                               м. Запоріжжя йому відмовлено у достроковому призначенні пенсії, оскільки пенсійне законодавство у період, поки він відстоював своє право у судах, було змінено в частині вимоги щодо віку та страхового стажу.
Через такі незаконні дії його позбавлено можливості достроково вийти на пенсію, у зв`язку з чим він втратив можливість отримувати пенсію протягом 17 місяців, тобто в грошовому еквіваленті втратив щонайменше 91 766 грн з розрахунку можливості отримання пенсії у розмірі 5 398 грн щомісяця за півтора роки до досягнення пенсійного віку.
Також позивач зазначав, що грубе порушення управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя законодавства щодо відмови в наданні клопотання про достроковий вихід на пенсію, нарахуванні соціальної виплати у меншому розмірі, зволікання з виконанням рішення суду, залишення без жодного забезпечення за наявності на утриманні двох неповнолітні дітей та наявності ряду захворювань, призвело до душевного та фізичного страждання, яке потягло за собою його потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя. Такими неправомірними діями управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя йому завдано моральної шкоди.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 91 766 грн на відшкодування майнової шкоди та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області                                від 23 лютого 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 9 652 грн 03 коп., з яких: 8 152 грн 03 коп. на відшкодування майнової шкоди та 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди.                                          У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року скасовано,  справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада                    2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь                         ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 68 613 грн 60 коп. на відшкодування майнової шкоди, 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього 70 113 грн 60 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що унаслідок порушення права позивача на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дії органу державної влади - Правобережного районного центру зайнятості                                        м. Запоріжжя, при здійсненні ним своїх повноважень позивачу було завдано майнової та моральної шкоди, яка підлягає стягненню з держави в особі Казначейської служби України. Унаслідок неправомірної бездіяльності Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя порушене право ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення та отримання пенсії протягом 17 місяців (за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року). Розмір майнової шкоди розраховано на підставі наданого управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя розрахунку розміру пенсії за вказаний період та згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654  «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», оскільки ОСОБА_1 мав право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі по 150 грн на кожну дитину. Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року апеляційні скарги держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що унаслідок неправомірної бездіяльності Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя порушене право ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення та отримання пенсії протягом 17 місяців (за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року). Розмір майнової шкоди розраховано на підставі наданого управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя розрахунку розміру пенсії за вказаний період та згідно з пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року                         № 654  «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», оскільки ОСОБА_1 мав право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі по 150 грн на кожну дитину. Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У березні 2017 року Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не мав право отримати клопотання від центру зайнятості про достроковий вихід на пенсію, оскільки не досяг передпенсійного віку, встановленого статтею 5 Закону України «Про зайнятість населення», а саме 58 років і 6 місяців. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду                              від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року, зобов`язано Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видати ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України, у зв?язку з чим ОСОБА_1 було надано Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя клопотання, але 24 жовтня 2012 року управлінням Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя прийнято рішення № 136 про відмову йому в призначенні пенсії згідно з пунктом «г» частини першої статті 26 Закону України «Про зайнятість населення», у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не досяг віку, досягнення якого дає право на дострокове призначення пенсії (за 1,5 роки до 60 років - стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») та його страховий стаж становить 31 рік 08 місяців 27 днів, проти необхідних 35 років, що передбачено статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вважав, що оскільки клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя було надано, але не вплинуло на призначення ОСОБА_1 дострокової пенсії, у служби зайнятості відсутні підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційне провадження                             у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 337/3737/15-ц                          з Хортицького районного суду м. Запоріжжя. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві                   Осіяну О. М. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
29 липня 2011 року ОСОБА_1 звільнено з посади оператора олійного цеху приватного підприємця ОСОБА_2 з ініціативи власника підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності).
 
01 серпня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвався у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя, як такий, що шукає роботу.
 
ОСОБА_1 відвідував центр зайнятості, фактів невідвідування центру зайнятості без поважних причин не було встановлено. Двічі направлявся з метою працевлаштування до товариства з обмеженою відповідальністю «Хортицький Автошляхрембуд», товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЗКС», проте його не прийнято на роботу у зв`язку з невідповідністю вимогам кандидата.
 
На момент звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у позивача залишалося півтора роки до досягнення пенсійного віку, встановленого статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
 
04 серпня 2011 року ОСОБА_1 подав до Правобережного районного центру зайнятості заяву про видачу клопотання про достроковий вихід на пенсію.
 
05 серпня 2011 року Правобережним районним центром зайнятості позивачу повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії, оскільки він не досяг предпенсійного віку - 58 років.
 
З 08 серпня 2011 року ОСОБА_1 в Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя отримував допомогу по безробіттю.
 
Станом на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості ОСОБА_1 досяг 48-річного віку. Відповідно до довідки від 08 серпня                          2011 року, виданої управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя, право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у ОСОБА_1 виникає з 02 січня 2013 року.
 
ОСОБА_1 , не погодившись з вказаним висновком Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя про відсутність у нього підстав для оформлення дострокової пенсії, оскаржив це рішення до суду.
 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду                          від 10 вересня 2012 року, прийнятою за результатами перегляду постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2011 року,  визнано бездіяльність Правобережного районний центр зайнятості                                          м. Запоріжжя протиправною та зобов`язано Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видати ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року зазначена постанова апеляційного суду була залишена без змін.
 На виконання вказаної постанови адміністративного суду, Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видав ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію та він знятий з обліку як безробітний.
 
За час перебування на обліку у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя позивач отримав допомогу по безробіттю у загальному розмірі 10 951 грн 97 коп.
 
Рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою пенсії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі                                        м. Запоріжжя від 24 жовтня 2012 року № 136 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за Списком № 1 згідно з пунктом «г» частини першої                    статті 26 Закону України «Про зайнятість населення», статтями 26, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування», оскільки не дотримано вимоги щодо віку та страхового стажу.
 
З 02 січня 2013 року ОСОБА_1 , досягнувши пенсійного віку, перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі                                   м. Запоріжжя та отримував пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, у тому числі надбавку на неповнолітніх дітей, що підтверджується довідками управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі                             м. Запоріжжя.
 
Таким чином, на момент, коли позивач звернувся до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя про надання клопотання до управління Пенсійного фонду України щодо дострокового виходу на пенсію чинною була та редакція частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за якою він мав таке право, але у подальшому з 01 жовтня 2011 року ця стаття змінена, збільшено страховий стаж у чоловіків з 25 років до 35 років, у той час як загальний трудовий стаж позивача на той момент складав 31 рік 8 місяців та 27 днів.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
 
Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
 
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Таким чином ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16,               статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
 
Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, прийнятою за результатами перегляду постанови Запорізького окружного адміністративного суду                                    від 05 грудня 2011 року, визнано бездіяльність Правобережного районний центр зайнятості м. Запоріжжя протиправною та зобов`язано Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видати ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня                  2014 року зазначена постанова апеляційного суду була залишена без змін.
 
Судами у вказаній адміністративній справі було встановлено, що через неправильне тлумачення вимог пункту «г» частини першої статті 26 Закону України «Про зайнятість населення» та пункту «а» частини першої                                    статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя неправомірно відмовив позивачу у наданні клопотання до управління Пенсійного фонду України для дострокового призначення пенсії за півтора року до досягнення пільгового пенсійного віку - 50 років, у той час, коли на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя ОСОБА_1 досяг 48-річного віку, а право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у нього мало виникнути з 01 липня 2011 року, про що свідчить довідка від 08 серпня 2011 року, видана управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя.
 
У пункті 5.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня                          2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Вирішуючи спір, суди, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних и кримінальних справ від 13 липня 2016 року, дійшли правильного висновку про те, що унаслідок порушення права позивача на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дії органу державної                      влади - Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, при здійсненні ним своїх повноважень, позивачу було завдано майнової та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню державою за рахунок коштів Державного бюджету, розпорядником яких є Державна казначейська служба України. 
 
Посилання касаційної скарги на те, що клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя було надано, але це не вплинуло на призначення  ОСОБА_1 дострокової пенсії, безпідставні, оскільки вказане клопотання було видано ОСОБА_1 унаслідок оскарження ним бездіяльності центру зайнятості у судовому порядку та ухвалення постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, якою зобов`язано Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видати ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжязалишити без задоволення.
 
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада                        2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого                    2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара