Постанова                                                  
Іменем України
13 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 755/513/18
провадження № 61-2763св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Україна», Публічне акціонерне товариство Банк «Морський», 
третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чередніченко Максим Миколайович, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року в складі судді Шевченко В. М. та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Україна» (далі - ТОВ «ТД «Україна»), Публічного акціонерного товариства Банк «Морський» (далі - 
ПАТ Банк «Морський»), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання договору іпотеки недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 
і ТОВ «ТД «Україна» укладено договір про отримання завдатку, відповідно до якого сторони цього правочину зобов`язались укласти договір купівлі-продажу фруктосховища і трансформаторної підстанції № 7708 на 
АДРЕСА_1 за 4 000 000 грн, що еквівалентно 500 000 дол. США. 
На виконання умов договору завдатку сторонами 16 лютого 2012 року укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Кузьменко Н. П., відповідно до умов якого ОСОБА_1 продав, а ТОВ «ТД «Україна» придбало вищевказане фруктосховище і трансформаторну підстанцію № 7708.
Умовами договору купівлі-продажу передбачено, що продаж об`єкта здійснюється за 3 264 000 грн, що еквівалентно 408 000 дол. США, з яких 954 880 грн покупець оплатив продавцю до укладення цього правочину, а наступні платежі здійснюються за встановленим графіком. 
Проте, ТОВ «ТД «Україна» не виконало належним чином умов договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим у ТОВ «ТД «Україна» перед ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 331 250 дол. США, що станом                                на 08 грудня 2017 року еквівалентно 8 983 288,99 грн, а також 3 % річних                  у розмірі 1 220 681,24 грн, а всього - 10 203 970,23 грн.
Разом з тим, 07 лютого 2013 року між ТОВ «ТД «Україна» та ПАТ Банк «Морський» укладено договір іпотеки, відповідно до якого ТОВ «ТД «Україна» передало в іпотеку спірне нерухоме майно ПАТ Банк «Морський». 
Позивач вважає, що договір іпотеки від 07 лютого 2013 року є недійсним, оскільки такий правочин вчинено без згоди позивача як первинного іпотекодержателя.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір іпотеки від 07 лютого 2013 року, укладений між ТОВ «ТД «Україна» та 
ПАТ Банк «Морський»; в рахунок часткового погашення боргу ТОВ «ТД «Україна» перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року, розмір якої станом на 08 грудня 2017 року становить 
10 203 970,23 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - фруктосховище і трансформаторну підстанцію № 7708 на АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного майна з публічних торгів за початковою ціною не нижче 1 933 580 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 
2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року на фруктосховище на АДРЕСА_1.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір про отримання завдатку від 31 жовтня 2011 року є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки за його положеннями сторони зобов`язались 
до 01 травня 2012 року укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах, встановлених цим попереднім договором. Однак вказаний попередній договір від 31 жовтня 2011 року не відповідає вимогам цивільного законодавства, є нікчемним та, відповідно, таким, що не створює юридичних наслідків для його сторін, в тому числі в розрізі даного спору.
Договір купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року є нікчемним у відповідності до вимог статей 210, 215, 657 ЦК України та не може створювати будь-яких правових наслідків для його сторін, оскільки судом встановлено відсутність на договорі відмітки про його державну реєстрацію за місцем розташування об`єкту договору у Комунальному підприємстві Севастопольської міської ради «Бюро технічної інвентаризації і державної реєстрації об`єктів нерухомого майна», та матеріали справи не містять витягу про реєстрацію права власності за цим договором у реєстраційній службі.
Отже відсутні докази набуття ОСОБА_1 у власність спірного нерухомого майна, тому відсутні правові підстави для здійснення позивачем захисту права власності на майно, що є предметом договору іпотеки від 07 лютого 2013 року, укладеного між ТОВ «ТД «Україна» та ПАТ Банк «Морський», не будучи при цьому стороною цього договору. Вимоги позивача в частині визнання недійсним договору іпотеки від 07 лютого 2013 року є такими, що не підлягають задоволенню за безпідставністю заявленого позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок районного суду про те, що договір завдатку від 31 жовтня 2011 року є нікчемним та, відповідно, таким, що не створює юридичних наслідків для його сторін, правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки вимоги позивача обґрунтовані положеннями укладеного між ним і ТОВ «ТД «Україна» договору купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року, посвідченого нотаріально.
Висновок місцевого суду про те, що договір купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року є нікчемним відповідно до статей 210, 215, 657 ЦК України та не може створювати будь-яких правових наслідків для його сторін, є неправильним. Суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 215 ЦК України та помилково ототожнив державну реєстрацію правочину з державною реєстрацією права власності за договором.
Немає підстав вважати, що у даному випадку передбачене частиною шостою статті 694 ЦК України право застави продавця на проданий товар втрачається, оскільки воно забезпечувало право покупця вимагати повернення товару у разі прострочення оплати за товар, від якого сторони відмовились.
У даному випадку має місце застава нерухомого майна - фруктосховища і трансформаторної підстанції № 7708, яка встановлена частиною шостою статті 694 ЦК України. Отже, у разі невиконання покупцем за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року свого обов`язку сплатити за придбане майно, продавець мав право звернення стягнення на це майно.
Разом з тим, позивач пропустив строк позовної давності за обома вимогами, про застосування якого заявлено відповідачем, тому у задоволенні позову необхідно відмовити відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду,                     ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чередніченко М. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано статті 203, 215, 572, 574, 575, 694 ЦК України, статті 9, 12, 13, 
33 Закону України «Про іпотеку», статті 12, 43, 53, 89, 197, 198, 263 ЦПК України.
Апеляційним судом неправильно застосовано статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтю 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», статтю 267 ЦК України, статті 12, 43, 263, 265, 367, 382 ЦПК України.
Справа у суді першої інстанції всупереч вимогам статті 37 ЦПК України розглядалась неповноважним складом суду.
Крім того, попереднє засідання в суді першої інстанції проводилось за відсутності позивача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Суд першої інстанції здійснював розгляд справи за відсутності позивача, не повідомленого належним чином та від якого не надходило заяви про  розгляд справи за його відсутності.
Суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків, які могли підтвердити заявлені позивачем вимоги.
Апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність, оскільки факт незастосування судом першої інстанції статті 267 ЦК України в апеляційному порядку не оскаржувався. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог, тому апеляційний суд не мав права застосовувати позовну давність.
Отже, всупереч вимогам статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог.
Крім того, позивач дізнався про порушення свого права лише 19 вересня 
2017 року, тому звернувся до суду в межах строку позовної давності. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що строк позовної давності почав обліковуватися з травня 2013 року.
Доводи інших учасників справи
У квітні 2019 року ТОВ «ТД «Україна» подало відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що ОСОБА_1 не є суб`єктом іпотечних правовідносин, тому його звернення до суду є безпідставним. 
Вказував, що позивач не є заставодержателем предмету договору. Факт оплати товару протягом певного строку не означає, що між сторонами виникли правовідносини товарного кредитування. Крім того, позивач не зареєстрував право застави і про заставу сторони договору купівлі-продажу не домовлялися.
Позивач пропустив строк позовної давності і не навів будь-яких поважних причин для такого пропуску. Надані позивачем роздруківки переписки електронною поштою не можуть бути належними доказами будь-яких переговорів, оскільки ведуться з невстановленою особою, яка не мала повноважень на ведення таких переговорів.
У квітні 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «ТД «Україна».
Твердження позивача, що він довідався про порушення своїх прав лише у 2017 році є безпідставним та необґрунтованим. 
Оспорюваний позивачем договір іпотеки є дійсним, оскільки був укладений у письмовій формі, під час укладення правочину було вільне волевиявлення сторін. 
Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким судами надано відповідну оцінку.
У травні 2019 року ПАТ Банк «Морський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Морський» Матвієнка А. А. подало відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що між ОСОБА_1 і ТОВ «ТД «Україна» іпотечний договір або договір застави щодо спірного майна не укладався та, відповідно, не був зареєстрований у встановленому законом порядку. 
У договорі купівлі-продажу сторонами не досягнуто згоди щодо істотної умови договору - ціни. 
Скаржником не наведено жодних доводів, які б свідчили про факт переривання чи зупинення строків позовної давності. Відтак висновок суду апеляційної інстанції щодо пропущення позивачем строку позовної давності є обґрунтованим і законним.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
15 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 31 жовтня 2011 року ОСОБА_1 і ТОВ «ТД «Україна» підписали договір про отримання завдатку, яким сторони зобов`язались у строк до 01 травня 2012 року укласти договір купівлі-продажу фруктосховища і трансформаторної підстанції № 7708 на                                       АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 3 цього договору в забезпечення своїх зобов`язань ТОВ «ТД «Україна» передало в якості завдатку ОСОБА_1 468 000 грн, що еквівалентно 58 500 дол. США.
ОСОБА_1 і ТОВ «ТД «Україна» 16 лютого 2012 року підписали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим, предметом якого є продаж фруктосховища і трансформаторної підстанції № 7708 на АДРЕСА_1 .
За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 вересня 2017 року, згідно з архівним записом та записом приватного нотаріуса Севастопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Кузьменко Н. П. від 07 лютого                    2013 року фруктосховище на АДРЕСА_1 зареєстроване на праві власності за ТОВ «ТД «Україна» на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 листопада 2012 року Фондом комунального майна Севастопольської міської ради Автономної Республіки Крим на підставі рішення від 12 листопада 2002 року.
Суди також встановили, що розділом 2 договору купівлі-продажу визначений порядок розрахунків між його сторонами. 
Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу продаж об`єкта здійснюється у розмірі 3 264 000 грн, що еквівалентно 408 000 дол. США, з яких 954 880 грн, що еквівалентно 119 360 дол. США, покупець сплатив продавцю до укладення цього договору, а наступні платежі здійснюються відповідно до графіку: до квітня 2012 року включно покупець зобов`язаний сплатити продавцю 700 000 грн, що еквівалентно 87 500 дол. США; до квітня 2013 року включно 970 000 грн, що еквівалентно 121 250 дол. США; до квітня 2014 року включно 980 000 грн, що еквівалентно                                       122 500 дол. США.
Відповідно до пункту 3.4 договору купівлі-продажу у випадку порушення умов пункту 2.1 цього договору покупець зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Між ТОВ «Торговий дім «Україна» та ПАТ Банк «Морський» 07 лютого 
2013 року укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Кузьменко Н. П., за умовами якого спірне нерухоме майно передане 
в іпотеку банку. 
ТОВ «ТД «Україна» в суді першої інстанції подало клопотання про застосування строків позовної давності.
Встановлено, що ТОВ «ТД «Україна» не виконало належним чином свої зобов`язання за договором купівлі-продажу, останній платіж за яким необхідно було зробити до травня 2014 року.
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом з метою захисту своїх прав 
24 грудня 2017 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження                       в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                    і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.
Згідно з частиною першою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
При цьому, якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, то продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Нормою статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Судами встановлено, що ТОВ «ТД «Україна» не виконало належним чином свої зобов`язання за договором купівлі-продажу, кошти за цим правочином не сплатило ОСОБА_1 у повному розмірі, останній платіж за яким необхідно було зробити до травня 2014 року.
З аналізу норм статей 638, 655-657, 689, 691, 692 ЦК України вбачається, що ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, а обов`язок з оплати товару є основним обов`язком покупця. Отже, порушення покупцем обов`язку щодо повної оплати фактично переданого нерухомого майна є істотним порушенням договору. 
За приписами статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та відповідно нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.
На відносини, що виникають на підставі договору купівлі-продажу товару в кредит з умовою про розстрочення оплати, поширюється дія 
статей 694, 695 ЦК України. 
Як встановлено судами, договір купівлі-продажу, укладений між 
ОСОБА_1 і ТОВ «ТД «Україна» 16 лютого 2012 року, є договором про продаж товару в кредит, яким передбачено оплату товару з розстроченням платежу.
Відповідно до статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу.
Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.
Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.
Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.
Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу. Обмеження на встановлення умови про відстрочення або розстрочення платежу може встановлюватися тільки законом. Відстрочення - це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено частиною першою 
статті 692 ЦК України. Розстрочення - це встановлення обов`язку покупця оплатити товар частинами у більш пізні строки, ніж це передбачено частиною першою статті 692 ЦК України.
Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється частиною третьою статті 692 ЦК України. При продажу товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням частини п`ятої статті 694 ЦК України.
Згідно зі статтею 695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу.
Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.
Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.
Прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право розірвати договорі купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору і одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару.
Отже, ОСОБА_1 зобов`язаний був у розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару, проте такі вимоги закону не виконав.
При цьому за правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта 
статті 267 ЦК України).
У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
у справі № 183/1617/16.
Встановлено, що ТОВ «ТД «Україна» в суді першої інстанції подало клопотання про застосування строків позовної давності до кожної позовної вимоги.
Під час розгляду справи ПАТ Банк «Морський» підтримало вказане вище клопотання про застосування строку позовної давності, яке подане ТОВ «ТД «Україна», та просило відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як встановлено вище, ТОВ «ТД «Україна» зобов`язалося виконати умови договору купівлі-продажу до травня 2014 року, проте не виконало цих зобов`язань.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Натомість умовами договору купівлі-продажу передбачено сплату чергових платежів та передбачено кінцевий термін виконання спірного зобов`язання.
Отже після несплати коштів за договором купівлі-продажу позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав та у межах строку позовної давності - протягом трьох років починаючи з травня 
2014 року міг вчинити дії щодо захисту своїх порушених прав, зокрема у спосіб, який передбачений статтями 694, 695 ЦК України, проте таких дій не вчинив.
Частини друга-шоста статті 694 ЦК України, зокрема і щодо  прострочення покупцем оплати товару, проданого в кредит, поширюється на продаж товарів у кредит як з відстроченням, так і розстроченням оплати.
З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар (частина шоста статті 694 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Отже, застава є забезпечувальним (додатковим) зобов`язанням щодо основного зобов`язання, в даному випадку щодо договору купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже, з моменту прострочення виконання покупцем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року, продавець мав право 
у межах строку позовної давності звернутися до суду за захистом свого порушеного права, проте в указаний строк таких дій не вичинив, тому пропустив строк позовної давності як до основної вимоги (стягнення коштів за договором купівлі-продажу), так і додаткової вимоги відповідно до статті 266 ЦК України (звернення стягнення на заставлене майно).
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на фруктосховище і трансформаторну підстанцію № 7708 на 
АДРЕСА_1 в рахунок часткового погашення боргу ТОВ «ТД «Україна» перед ОСОБА_1 , оскільки початок перебігу позовної давності слід відраховувати з 01 травня 2014 року, а до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 24 грудня 2017 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України.
Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень та безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність, не заслуговують на увагу, оскільки заяву про застосування позовної давності було подано до суду першої інстанції. При цьому, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог, тому апеляційний суд відповідно до вимог матеріального та процесуального права розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та поданих до суду доказів, а також, встановивши, що позов є обґрунтованим, відмовив у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання договору іпотеки недійсним у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Доводи касаційної скарги, що позивач вів переписку з ТОВ «ТД «Україна» протягом трьох років та останнє погоджувалось сплатити борг не є підставою для поновлення строку позовної давності, про що правильно зазначив апеляційний суд.
Отже, апеляційний суд при застосуванні строку позовної давності  в вищевказаній частині позовних вимог не порушив норм процесуального права.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з апеляційним судом в частині висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 07 лютого 2013 року, укладеного між 
ТОВ «ТД «Україна» та ПАТ Банк «Морський», з підстав пропуску строку позовної давності, враховуючи наступне.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Однак, правовідносини сторін щодо спірного договору купівлі-продажу 
від 16 лютого 2012 року регулюються, зокрема статтею 694 ЦК України, частиною шостою якої передбачено, що з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.
Отже, ОСОБА_1 є заставодержателем за договором купівлі-продажу 
від 16 лютого 2012 року, тому його згода на укладення наступної застави (іпотеки) є обов`язковою у разі належного виконання ним обов`язків заставодержателя, які визначені нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини у цій частині позовних вимог.
Як встановлено вище, спірний договір іпотеки укладений між ТОВ «ТД «Україна» та ПАТ Банк «Морський» 07 лютого 2013 року.
Також судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що до спірних правовідносин застосовуються статті 572, 694 ЦК України та Закон 
України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (статті 574 ЦК України).
Частиною першою статті 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що ТОВ «ТД «Україна» не мало права передавати в іпотеку ПАТ Банк «Морський» майно, яке було предметом договору купівлі-продажу від 16 лютого                 2012 року, оскільки це майно перебувало у нього в заставі відповідно до  частини шостої статті 694 ЦК України.
Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 указував, що про спірний іпотечний договір від 07 лютого 2013 року, стороною якого він не був, дізнався лише 19 вересня 2017 року, тому не пропустив строк позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору іпотеки 
від 07 лютого 2013 року, яка підлягає задоволенню відповідно до норм матеріального права.
Судами також встановлено, що фруктосховище і трансформаторна підстанція № 7708 на АДРЕСА_1 перебували у заставі позивача згідно з частиною шостою статті 694 ЦК України.
При цьому, відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що ОСОБА_1 обтяження спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року зареєстровав у порядку, встановленому законодавством.
За таких обставин, враховуючи приписи статті 694 ЦК України та статті 
4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також беручи до уваги вищевикладені фактичні обставини справи, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає обґрунтованими доводи відповідачів, що позивач не надав докази внесення ним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про обтяження майна боржника, у зв`язку з чим єдина підстава визнання його забезпеченим кредитором на суму, зазначену у договорі купівлі-продажу, відсутня.
Як вбачається з матеріалів справи і це не оспорюється сторонами, на момент укладення договору іпотеки між відповідачами у справі 
в Державному реєстрі іпотек станом на 07 лютого 2013 року була відсутня інформація про обтяження спірного нерухомого майна іпотекою. Відсутня така інформація була й в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема іпотека.
Отже, якщо в Державному реєстрі іпотек та Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на момент укладення договору іпотеки були відсутні відомості про обтяження нерухомого майна, попередній іпотекодержатель (заставодержатель) не може посилатись на обмеження повноважень іпотекодавця щодо передачі майна в наступну іпотеку без згоди іпотекодержателя у відносинах з наступним іпотекодержателем, якщо попередній іпотекодержатель не довів, що наступний іпотекодержатель знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обтяження нерухомого майна іпотекою.
Таким чином, виходячи з загальних засад цивільного законодавства та вимог справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів зазначає, що договір про передачу майна в іпотеку не може бути визнаний недійсним за позовом попереднього іпотекодержателя на підставі 
статей 12, 13 Закону України «Про іпотеку», якщо обтяження нерухомого майна попередньою іпотекою не було зареєстровано у порядку, встановленому законодавством, а попередній іпотекодержатель не довів, що наступний іпотекодержатель знав, повинен був знати чи за всіма обставинами не міг не знати про таке обтяження.
Позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки в Державному реєстрі іпотеки була наявна інформація про обтяження нерухомого майна іпотекою, наступний іпотекодержатель знав чи за всіма обставинами не міг не знати про таке обтяження.
Отже, твердження позивача, що його вимога є пріоритетною відносно прав чи вимог ПАТ Банк «Морський» не ґрунтується на вимогах закону, тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм статей 12, 13 Закону України «Про іпотеку».
Судами встановлено, що спірне майно було зареєстровано за ТОВ «ТД «Україна» на підставі Свідоцтва про право власності, виданого                                20 листопада 2012 року Фондом комунального майна Севастопольської міської ради Автономної Республіки Крим, і саме після вказаної реєстрації це майно було передано в іпотеку ПАТ Банк «Морський» за договором від 07 лютого 2013 року.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин вказаної норми матеріального права.
Так, позивач втратив право звернення на предмет застави у зв`язку з пропуском строку позовної давності, тому навіть у разі визнання недійним договору іпотеки 07 лютого 2013 року його права не будуть захищені, тобто це не буде ефективним способом захисту порушеного права позивача.
Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту  підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України 
від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення у цій справі позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 07 лютого 2013 року, укладеного між ТОВ «ТД «Україна» та ПАТ Банк «Морський», за безпідставністю вказаних вимог.
Доводи касаційної скарги, що позивач не пропустив строк позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору іпотеки, є обґрунтованими, однак відповідно до встановлених вище обставин, не мають правового значення для справи в цілому.
Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки 
від 07 лютого 2013 року у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, однак вказаний висновок не впливає на правильний результат розгляду цього спору, який викладений у резолютивній частині оскаржуваної постанови.
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації територія Автономної Республіки Крим з 20 лютого 2014 року визначається тимчасово окупованою територією, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірним неприйняття апеляційним судом до уваги рішення Арбітражного суду міста Севастополя від 03 лютого 2015 року в справі № А84-613/2014» за позовом Відкритого акціонерного товариства «Севастопольський морський банк» до ТОВ «ТД «Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим, необхідно зазначити, що у матеріалах справи відсутній договорів іпотеки, укладений між відповідачами, який є предметом цього спору та про визнання недійсним якого заявлено позивачем. Однак, враховуючи причини, з яких цей договір не може бути наданий до матеріалів справи, а сторони у справі не заперечували про його укладення, суди правомірно розглянули позовні вимоги в цій частині. 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, відносяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені                   у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведене, касаційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В іншій частині постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судове рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                       у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чередніченко Максим Миколайович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Україна», Публічного акціонерного товариства Банк «Морський», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання договору іпотеки недійсним, змінити у мотивувальній частині, виклавши її в цій частині в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 
2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська