Постанова
Іменем України
 
04 вересня 2019 року 
м. Київ
справа № 308/14197/15-ц
 
провадження № 61-48559 св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:                                 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - Литвиненко Олена Леонідівна,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня       2016 року у складі судді Світлик О. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів:  Собослоя Г. Г., Кожух О. А., Джуги С. Д., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , у якому зазначало, що 14 березня 2013 року між банком та 
 ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості 
не реагував, унаслідок чого станом на 31 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 629 грн 35 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 995 грн 86 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 2 303 грн 52 коп., пеня та комісія у розмірі 300 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 500 грн.
Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором 
від 14 березня 2013 року у розмірі 11 629 грн 35 коп.
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до                ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору нікчемним та застосування наслідків його недійсності.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2013 року ним 
у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» заповнено анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг для отримання споживчого кредиту у розмірі 10 тис. грн на власні потреби, у вказаній заяві ним було зазначено лише свої анкетні дані, місце роботи, надано копію паспортних даних, реєстраційного номера платника податків. 
Проте у порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, складовими кредитного договору, а вищевказана анкета-заява 
не містить істотних умов договору й сама по собі не може складати кредитний договір у цілому. Банком неправомірно в односторонньому порядку                           з 01 вересня 2014 року було збільшено відсотки за користування кредитом 
з 30 % річних на 34,8 % річних, а з 01 квітня 2015 року до 43,2 % річних до            86,4 % річних, у той час як він був співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» 
з грудня 2013 року по 01 березень 2015 року і отримував заробітну плату саме на свій картковий рахунок, з якого банк стягував кошти на погашення кредиту та відсотків за ним. Збільшення банком в односторонньому порядку фіксованої відсоткової ставки є несправедливим. З 27 березня 2015 року по 
19 листопада 2015 року він був за межами території України, а банком автоматично списувались кошти з його рахунку, тобто він не визнавав змінені банком умови кредитного договору. Крім того, він зазначив про недопустимість подвійної юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення у вигляді штрафів (фіксовані, процентні), пені і комісії.
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд визнати нікчемним укладений 14 березня 2013 року між ним та 
ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір із застосуванням наслідків його недійсності. 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                  від 31 березня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» та об`єднано в одне провадження. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області              від 09 серпня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2013 року, а саме тіло кредиту у розмірі 7 995 грн 86 коп. 
У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано нікчемним з часу укладення кредитний договір від 14 березня 
2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків його недійсності шляхом повернення ОСОБА_1 
ПАТ КБ «ПриватБанк» тіла кредиту у розмірі 7 995 грн 86 коп. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не підписані усі обов`язкові складові кредитного договору, крім анкети-заяви, а саме: пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, тарифи банку. Відсутні належні та допустимі докази на підтвердження, які саме Умови та Правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету, тому вони не є складовою кредитного договору, посилаючись при цьому на відповідні правові висновки Верховного Суду України. 
Оскільки ОСОБА_1 своєї згоди на підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки не давав, не приймав нові тарифи і 
не погоджувався з їх зміною, не отримував виписок по рахунку у зв`язку з перебуванням за межами території України, а стягнення банком самостійно з платіжної картки останнього коштів, на яку йому нараховувалася заробітна плата, не вказує на прийняття ним пропозиції і погодження з діючими умовами, тому такі дії банку є незаконними. Ураховуючи викладене, кредитний договір від 14 березня 2013 року, укладений між сторонами у силу частини другої статей 215, 1057-1 ЦК України, статей 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемним, тому слід застосувати наслідки його нікчемності шляхом реституції та повернення ОСОБА_1 банку тіла кредиту. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 
2016 року залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що укладений 
14 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір є нікчемними, оскільки позичальником не підписані усі обов`язкові складові кредитного договору, у тому числі: пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, тарифи банку, вони не є складовими договору. Докази на підтвердження того, які саме Умови та Правила надання банківських послуг розумів позичальник підписуючи заяву-анкету відсутні. Крім того, позичальник своєї згоди на підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки не давав, не приймав нові тарифи і 
не погоджувався з їх зміною, не отримував виписок по рахунку у зв`язку 
з перебуванням у відповідний період за межами території України, а стягнення банком самостійно з платіжної картки останнього коштів, на яку йому нараховувалася заробітна плата, не вказує на прийняття ним пропозиції і погодження з діючими умовами, а, отже, вищевказані дії банку є незаконними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення 
у частині відмови у задоволенні його позову та задоволенні зустрічного позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року справу за позовом 
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року касаційне провадження 
у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання споживчого кредитного договору нікчемним та застосування наслідків його недійсності до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостіза кредитним договором зупинено. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року відновлено касаційне провадження у вищевказаній справі у зв`язку з розглядом Великою Палатою Верховного Суду вищевказаної справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що останній не був ознайомлений з ними, також не свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості.           ОСОБА_1 поставив підпис саме у заяві позичальника, яким засвідчив свою згоду з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Крім того, відповідно до анкети-заяви ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на офіційному сайти банку. ОСОБА_1 до банку із заявою про розірвання кредитного договору не звертався, тобто він прийняв нові тарифи банку та погодився з їх зміною. Отже, ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яку слід стягнути з останнього на користь банку. У силу вищенаведеного зустрічний позов ОСОБА_1 
є безпідставним. 
Доводи особи, яка подала відзив
У січні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг при укладенні спірного кредитного договору, що призвело до приховання від нього істотних умов кредитного договору, банком в односторонньому порядку збільшено відсоткову ставку у сорок разів, чим порушеного його права споживача. Отже, оскільки він не підписав усі обов`язкові документи, які є складовою частиною кредитного договору, крім-анкети-заяви, то цей договір 
є неукладеним. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
14 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 
8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
До кредитного договору Банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.
За розрахунком банку станом на 31 жовтня 2015 року за ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 11 629 грн 35 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 995 грн 86 коп., заборгованість за відсотками 
у розмірі 2 303 грн 52 коп., пеня та комісія у розмірі 300 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 500 грн.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають з огляду на таке. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку 
ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві ОСОБА_1 від 14 березня 2013 року процентна ставка 
не зазначена. (а. с. 7).
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, 
а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 березня 2013 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг 
в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг 
з Тарифів та витяг з Умоврозумів відповідач та ознайомилась і погодилась 
з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема 
й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 березня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 грудня 2015 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, 
з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взяли уваги при визначенні розміру заборгованості витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, включивши у платіж за кредитом, згідно із ставками, розміром та порядком нарахуванням визначені цими документами заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі у розмірі 
2 303 грн 52 коп., пеня та комісія у розмірі 300 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 500 грн.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, 
не визнаються відповідачем та не містять його  підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 
14 березня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та 
у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 
1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства 
є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням 
є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), 
а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 
1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема 
у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з 
 ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Вказані обставини правильно встановлені судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом у розмірі 2 303 грн 52 коп., пені та комісії у розмірі 
300 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 500 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 14 березня 
2013 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. 
Разом з тим у силу вищенаведених норм права та фактичних обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про визнання кредитного договору нікчемним та застосування наслідків його недійсності.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження 
№ 14-308цс18).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц, провадження 
№ 61-5800зпв18).
Також колегія суддів зауважує, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), а предметом зустрічного позову є визнання кредитного договору нікчемним.
Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову 
ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував положення статті 204 ЦК України, всупереч презумпції правомірності правочину, за відсутності прямої вказівки закону про нікчемність кредитного договору з підстав, на які посилався 
ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, дійшов необґрунтованого висновку про те, що рішення суду першої інстанції у частині визнання кредитного договору від 14 березня 2013 року нікчемним та застосування наслідків його нікчемності є законним та обґрунтованим.
Отже, судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати у частині визнання нікчемним з часу укладення кредитного договору від 14 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків його недійсності шляхом повернення ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» тіла кредиту у розмірі 7 995 грн 86 коп., відмовивши в задоволенні позовних вимог у цій частині.
Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми непогашення тіла кредиту у розмірі 7 995 грн 86 коп.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно розміру задоволених позовних вимог (68 %) витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 3 088 грн 64 коп.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 09 серпня 2016 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 27 листопада 2018 року скасувати. 
Позов публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2013 року у розмірі тіла кредиту 7 995 (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн 86 коп.
У задоволенні іншої частини позову публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 3 088 грн 64 коп. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» про визнання кредитного договору нікчемним та застосування наслідків його недійсності відмовити.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
Ю. В. Черняк