Постанова
Іменем України
 
04 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 463/4416/15-ц
провадження № 61-13469св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року у складі судді Гирича С. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів, процентів за користування коштами, інфляційних нарахувань та пені.
Позовна заява мотивована тим, що з 2012 року ОСОБА_1 є споживачем банківський послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».
19 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, який разом із підписаною анкетою-заявою від 29 січня 2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» становить умови одного договору, відповідно до яких позивачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 (який на даний час у зв`язку із заміною платіжної карти змінено на 
№ НОМЕР_2 ) та видано платіжну карту Visa Platinum.
Станом на 24 червня 2015 року залишок власних коштів на картковому рахунку становив 175 664,39 грн, проте в цей день відповідачем було заблоковано позивачу операції за картковим рахунком та повідомлено про причину блокування в усному режимі «з метою запобігання легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом». З цього часу ним велася тривала переписка із керівництвом банку, а також його менеджерами з вимогою розблокувати кошти, а згодом вимогою про закриття карткового рахунку та повернення належних йому коштів, однак банк неправомірно не реагував на усі його звернення, відмовляв у поверненні коштів з різних підстав.
Посилаючись на такі неправомірні дії банку, оскільки відповідно до положень чинного законодавства строк блокування коштів на рахунку не може перевищувати 5 робочих днів, вказаний строк давно сплив, у зв`язку 
з чим порушується майнове право позивача на належні йому грошові кошти, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 175 664,39 грн, які знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк», а також проценти за користування грошовими коштами у розмірі 47 301,12 грн, інфляційні нарахування - 12 103,28 грн та пеню - 20 500 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 
2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 175 664,39 грн, які знаходяться на картковому рахунку 
№ НОМЕР_2 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк». 
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами, що знаходилися на картковому рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 74 404,40 грн, з яких: за період з 24 червня 2015 року по 30 серпня 2016 року у розмірі 47 301,12 грн; за період 01 липня 2015 року по 31 липня 2016 року - 12 103,28 грн; пеню за період з 18 січня  по 01 серпня 2016 року - 15 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 
2016 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідач протиправно позбавив власності позивача без рішення суду, утримував його майно більше року і блокував повернення коштів, незважаючи на неодноразово подані позивачем заяви. Такі дії відповідача є протиправними та такими, що порушують майнові права позивача на вільне володіння, користування та розпоряджання належними позивачу грошовими коштами на рахунку, а тому позовні вимоги про стягнення цих грошових коштів із відповідача на користь позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 
ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскілки позивач повинен був заявити про розірвання або припинення правовідносин за договором. 
Крім того, у спірних правовідносинах банк не виступає боржником перед позивачем, а тому застосування до спірних правовідносин норми частини другої статті 625 ЦК України, яка передбачає сплату інфляційний втрат та нарахування пені, є безпідставними.
Разом з тим, банком правомірно було призупинено здійснення операцій з використання платіжної картки, оскільки грошові кошти, розміщені на рахунку, використовуються для здійснення підприємницької діяльності.
Доводи інших учасників справи
У червні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 463/4416/15-ц (провадження № 61-13469св18) призначено повторний автоматизований розподіл.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 19 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, який разом із підписаною анкетою-заявою від 29 січня 2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» становить умови одного договору, відповідно до яких позивачу було відкрито картковий рахунок 
№ НОМЕР_1 (який на даний час у зв`язку із заміною платіжної карти змінено на № НОМЕР_2 ) та видано платіжну карту Visa Platinum.
24 червня 2015 року здійснення операцій з використанням платіжної картки позивача було припинено внаслідок блокування рахунку та грошових коштів на ньому ПАТ КБ «ПриватБанк».
На момент блокування карткового рахунку позивача на рахунку позивача були розміщені грошові кошти на загальну суму 175 664,39 грн.
25 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою, в якій просив повідомити причини блокування рахунку.
Згідно з повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 червня 2015 року з посиланням на положення статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з метою уточнення характеру господарської діяльності, банк просив ОСОБА_1 надати інформацію про рух коштів за рахунком за період з 01 січня по 24 червня 2015 року.
У відповідь на повідомлення банку від 25 червня 2015 року ОСОБА_1 
26 червня 2015 року направив лист банку з поясненнями про походження грошових коштів на його рахунку та просив розблокувати його картку.
Листом від 02 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з посиланням на положення статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк повідомив ОСОБА_1 про необхідність надання доказів, що підтверджують джерело походження коштів на рахунку за період з 01 січня по 24 червня 2015 року, а також просив вказати, на які цілі вони були використані, з якою метою перераховувалися на рахунки третіх осіб, що є підставою для їх співпраці.
10 липня 2015 року ОСОБА_1 направив відповідь на лист банку 
від 02 липня 2015 року з поясненнями про походження грошових коштів на його рахунку та вимогою терміново розблокувати рахунок.
30 липня 2015 року ОСОБА_1 направив банку лист-вимогу, в якому просив терміново розблокувати його рахунок.
19 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою, в якій просив закрити його картковий рахунок № НОМЕР_1 та повернути залишок коштів в сумі 175 664,39 грн у зв`язку з безпідставним обмеженням користування власними коштами.
14 січня 2016 року позивач повторно надіслав відповідачу заяву, в якій просив закрити його картковий рахунок та повернути залишок коштів.
Проте, відповіді на вказані заяви позивач не отримав.
Також суди встановили, що причиною призупинення відповідачем здійснення операцій за рахунком з використання платіжної картки, відкритим на ім`я позивача, як фізичної особи, була підозра банку про те, що позивачем всупереч умовам договору розміщені на рахунку грошові кошти використовувались для здійснення підприємницької діяльності у період 
з 01 січня по 18 серпня 2015 року, а саме: випискою за рахунком за вказаний період підтверджується факт зарахування коштів, зняття їх готівкою та перерахування на користь третіх осіб у значних розмірах, окрім того, блокування рахунку було зумовлено недопущенням легалізації незаконних доходів, оскільки в банку виникла підозра, що по рахунку позивача здійснювався рух коштів в рамках функціонування фінансової піраміди «Меркурій».
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (статті 1071 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Згідно з частиною третьою статті 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.
Частинами першою, другою статті 17 Закону України Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).
Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач передбачених статтею 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дій з метою перевірки власних підозр щодо руху коштів в рамках функціонування фінансової піраміди «Меркурій» не вчинив та не довів факту використання позивачем платіжної картки для отримання грошових коштів в рамках функціонування фінансової піраміди.
Встановивши, що відповідач безпідставно користувався грошовими коштами позивача та в порушення взятих на себе зобов`язань відмовлявся повернути їх позивачу, та врахувавши, що розмір процентів повинен розраховуватися в розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача цих коштів, у розмірі, передбаченому статтею 1070 ЦК України, а також інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України.
Розмір та порядок нарахування відсотків відповідно до вимог статті 1070 ЦК України відповідач не оспорював.
Доводи касаційної скарги про те, що банком правомірно було призупинено здійснення операцій з використання платіжної картки, оскільки грошові кошти, розміщені на рахунку, використовуються для здійснення підприємницької діяльності, є безпідставними, оскільки відповідач повністю заблокував рахунок позивача, а не конкретну видаткову операцію, яка викликає у нього обґрунтовану підозру.
Також доводи касаційної скарги про те, що у спірних правовідносинах банк не виступає боржником перед позивачем, оскільки він не виконав свого грошового зобов`язання, яке випливає із укладеного між сторонами договору банківського рахунку, а тому суди попередніх інстанцій не правильно застосували до спірних правовідносин норму частини другої статті 625 ЦК України, зокрема, в частині нарахування інфляційних втрат, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стягнення інфляційних втрат є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, тому правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо безпідставного нарахування пені.
Розмір пені визначений у пункті 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах закону.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк