Постанова                                                         
Іменем України
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/38269/14-ц
провадження № 61-33928св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.           Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Кредит Оптима Банк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на заставлене майно,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня   2016 року у складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є.,         Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Кредит Оптима Банк» (далі - ПАТ «Кредит Оптима Банк», банк) звернулося до суду з указаним позовом та просило: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором                  від 19 грудня 2008 року № 045-СФ в розмірі 1 767 406,64 грн звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 26 грудня 2008 року № 045/3, а саме: автомобіль марки «Lexus», модель LX 478, тип автомобіля легковий універсал, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , чорного кольору, який належить ОСОБА_1 на праві власності згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 04 липня 2008 року, видане відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи-11 Управління державної автомобільної інспекціїв місті Києві (далі - ВРЕР-11 УДАІ у місті Києві), шляхом його продажу з прилюдних торгів. Встановити початкову ціну предмета застави для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Кредит Оптима Банк» посилалося на те, що 19 грудня 2008 рокуміж Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Кредит-Оптима» (далі - ВАТ «КБ «Кредит-Оптима»), правонаступником якого є ПАТ «Кредит Оптима Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір  № 045-СФ (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 637 500 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 26 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 грудня           2011 року. Для забезпечення виконання кредитного договору 26 грудня            2008 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір застави                        № 045/3, за яким в заставу банку було передано автомобіль марки «Lexus», модель LX 478, тип автомобіля - легковий універсал, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .     ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 15 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 1 767 406,64 грн, з яких: 637 500 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 498 158,22 грн - прострочена заборгованість за процентами», 550 660,35 грн - пеня;  81 088,07 грн - 3 проценти річних. У зв`язку з чим, реалізуючи своє право на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна, просив звернути стягнення на предмет застави.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 посилався на те, що предметом договору застави, який укладений між ним та банком є автомобіль марки «Lexus», модель LX 478, тип автомобіля легковий універсал, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , разом з тим позивачем не доведено його право на звернення стягнення в рамках погашення заборгованості відповідача за кредитним договором від 19 грудня 2008 року      № 045-СФ у розмірі 1 767 406,64 грн на предмет застави по договору застави від 26 грудня 2008 року № 045/З шляхом продажу з прилюдних торгів автомобіля марки «Lexus», модель LX 478, тип автомобіля легковий універсал, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , а також позивач не довів що вищевказаний автомобіль належить йому.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 20 січня 2016 року відмовив в задоволенні позову.
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що автомобіль на який позивач просив звернути стягнення, за своїми параметрами відрізняється від автомобіля, який є предметом договору застави від 26 грудня 2008 року                  № 045/З, укладеного між сторонами для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
Справа неодноразово була предметом апеляційного та касаційного переглядів. 
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 05 липня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року залишив без змін.
Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд виходив з того, що аргументи позивача щодо помилки у договорі застави не можуть бути взяті до уваги, оскільки, цей договір є чинним. Крім того, позивач дізнавшись, що у договорі застави допущена помилка в частині викладених даних автомобіля, не намагався її виправити, принаймні, внесенням   відповідних змін у цей договір.
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У липні 2017 року ПАТ «Кредит Оптима Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня   2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга ПАТ «Кредит Оптима Банк» мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що описка у договорі застави не спростовує сам факт передачі автомобіля у заставу банку. Вирішуючи спір суди не дослідили та не надали оцінку звіту про незалежну оцінку ринкової вартості автомобіля станом на 24 грудня 2008 року, договору страхування наземних транспортних засобів від 26 грудня 2008 року  № 0108560, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 15 грудня 2014 року № 45870524, які вказують на те, що в заставу було передано автомобіль марки «Lexus», модельLX 470, тип автомобіля - легковий універсал, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2. При цьому відповідачем не спростовано факт передачі в заставу автомобіля за характеристиками зазначеними в позовній заяві, а матеріали справи не містять даних про те, що на момент укладення договору застави  ОСОБА_1 належав інший транспортний засіб. При новому апеляційному розгляді судом не було враховано висновки наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року. 
У вересні 2017 року представник  ОСОБА_1  - ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що ці судові рішення є законними та обґрунтованими.  При цьому зазначив, що у договорі застави сторони домовилися про його нотаріальне посвідчення, однак спірний договір не був нотаріально посвідчений, а тому є нікчемним. Наявність реєстрації застави жодним чином не впливає на факт укладення договору та його чинність. Також зазначив, що позивачем було підготовлено текст договору застави для його укладення, а наявність у ньому грубих помилок та умов про нотаріальне його посвідчення, свідчить про юридичну некомпетентність уповноважених осіб банку, що призвело до негативних юридичних наслідків для останнього. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
01 червня 2018 року справу № 761/38269/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                       від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
Судами встановлено, що 19 грудня 2008 року між ВАТ «КБ «Кредит-Оптима», правонаступником якого є ПАТ «Кредит Оптима Банк»   та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 637 500 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 26 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 грудня 2011 року. 
Для забезпечення виконання кредитного договору 26 грудня 2008 року між ВАТ «КБ «Кредит-Оптима» та ОСОБА_1 був укладений договір застави           № 045/3, за яким в заставу банку було передано автомобіль марки «Lexus», модель LX 478, тип автомобіля - легковий універсал, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі  № НОМЕР_2 . 
ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 15 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 1 767 406,64 грн, з яких: 637 500 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 498 158,22 грн - прострочена заборгованість за процентами», 550 660,35 грн - пеня; 81 088,07 грн - 3 проценти річних. 
18 серпня 2014 року ПАТ «Кредит Оптима Банк» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет застави.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
В разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (частина перша статті 589 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
 
Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
 
Частиною першою статті 584 ЦК України передбачено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, та (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.
 
Відповідно до частини другої статті 584 ЦК України опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).
 
Згідно із статтею 1 Закону України «Про заставу» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником  (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з  вартості заставленого  майна переважно перед іншими кредиторами. Застава  виникає  на  підставі  договору,  закону або рішення суду. 
 
Статтею 3 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.
 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства.
 
Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у правочині, на підставі якого або у зв`язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об`єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Якщо предметом обтяження є сукупність об`єктів рухомого майна, його опис також може надаватися за родовими ознаками. В обох випадках опис предмета обтяження повинен дозволяти ідентифікувати рухоме майно як предмет обтяження.
 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
 
Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2016 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 05 липня 2017 року зазначив, що суд не дослідив та не надав оцінки звіту про незалежну оцінку ринкової вартості автомобілю станом на 24 грудня          2008 року, згідно з яким здійснювалась оцінка вартості автомобіля LEXUS,           LX 470, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий універсал, об`єм двигуна 4700, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , власник ОСОБА_1 . Крім того, судом не надано оцінки витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 15 грудня 2014 року                № 45870524, згідно з яким об`єктом обтяження є автомобіль марки LEXUS, модель LX 470, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі  №  НОМЕР_2 . При цьому, ОСОБА_1 не спростував факт передачі у заставу саме автомобіля з характеристиками, зазначеними у позовній заяві банку. Матеріали справи не містять даних і про те, що в момент укладення договору застави відповідачу належав інший транспортний засіб на підставі іншого свідоцтва про реєстрацію. При укладанні договору застави була допущена описка при внесенні моделі та номеру шасі (кузова, рами) у договір застави належного йому (відповідачу) автомобіля, про яку банк дізнався лише при розгляді цієї справи. Між тим, описка у договорі застави не спростовує сам факт передачі автомобіля у заставу банку згідно з вищенаведеними документами.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо помилки у договорі застави не можуть бути взяті до уваги, оскільки, цей договір є чинним. Крім того, позивач, дізнавшись, що у договорі застави допущена помилка в частині викладених даних автомобіля, не намагався її виправити, принаймні, внесенням відповідних змін у цей договір.
Зазначений висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки під час нового розгляду суд не дослідив та не надав належної оцінки вищенаведеним доказами, зокрема витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна        від 15 грудня 2014 року№ 45870524 у взаємозв`язку з частиною другою статті 584 ЦК України та статтею 12 Закону України «Про заставу» і дійшов необґрунтованого висновку про залишення без змін рішення місцевого суду, так як відповідачем не доведено факту не передання спірного автомобіля у заставу банку.
 
Згідно з частиною четвертою статті 338 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції в порушення вимог частини четвертої статті 388 ЦПК України 2004 року не врахував висновків та мотивів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 05 липня 2017 року, згідно з якими описка у договорі застави не спростовує сам факт передачі автомобіля у заставу банку, не виконав його вказівок, не дослідив належним чином вищезазначених доказів, які мають суттєве значення для встановлення факту передачі спірного автомобіля в заставу банку.
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття         3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» задовольнити частково. 
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун    В. П. Курило