Постанова                                                  
Іменем України
13 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 346/3205/16-ц
провадження № 61-19027св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі - ОСОБА_3 ,
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Горблянського Я. Д., Матківського Р. Й.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення вартості безпідставно набутого майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Згідно домовленості сім`я ОСОБА_1 забезпечувала паливними дровами щороку, здійснювала господарські роботи, обробляла город та збирала урожай для ОСОБА_3 .
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року указаний договір дарування квартири було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, як такий, що був укладений під впливом помилки. 
 
З урахуванням зазначеного, позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на їх користь 40 тис. грн вартості виконаних робіт за недійсним правочином та моральну шкоду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області                   від 10 березня 2017 року у складі судді Потятинника Ю. Р. позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь       ОСОБА_1 11 616 грн та 551 грн 20 коп. сплаченого судового збору.                                У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 у цих правовідносинах діяв в інтересах подружжя, а тому має право на відшкодування доведених витрат у розмірі 11 616 грн на придбання дров після укладення указаного договору дарування під впливом помилки, допущеної відповідачем, що було встановлено рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області                              від 10 грудня 2013 року.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено.
 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області                   від 10 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь                   ОСОБА_1 11 616 грн та 551 грн 20 коп. сплаченого судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволені позову до ОСОБА_3 про стягнення 11 616 грн вартості безпідставно набутого майна відмовлено. В іншій частині рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2017 року залишено без змін.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, вирішуючи указаний спір, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
При цьому виходив із того, що ОСОБА_1 не був стороною за визнаним недійсним договором дарування, тому не набув права на повернення з                    ОСОБА_3 всього одержаного за цим договором з підстав, передбачених частиною другою статті 56 ЦК УРСР 1963 року та частиною першої статті 216 ЦК України, що не було враховано судом першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є чоловіком                           ОСОБА_2 і кошти на утримання ОСОБА_3 за указаним договором були використані з їх сімейного бюджету. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що позов вони з дружиною подавали разом, чим незаконно позбавив його права на таке відшкодування. При цьому посилались на те, що суд першої інстанції об`єктивно та справедливо задовольнив їх позов.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року було відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області указану цивільну справу.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня                2019 року указану справу призначено до розгляду.
 
Відзив на касаційну скаргу на надійшов
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
13 червня 1996 року було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Івано-Франківської області, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру  АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року указаний договір дарування квартири було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, як такий, що був укладений під впливом помилки.
 
Обдарована після укладення договору стала надавати дарувальнику необхідний догляд, допомогу по веденню господарства, піклуватись про останню. Зазначені обставини були визнані сторонами у справі, тому відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню.
 
На підтвердження того, що позивачем ОСОБА_1 були придбані паливні матеріали, щороку по 3 куб. м дров, для обігріву будинку ОСОБА_3                           у с. Корнич Коломийського району Івано-Франківської області були надані накладні, а саме: 22 серпня 1997 року паливні дрова у приватного підприємця ОСОБА_6 в кількості 3 куб. м на загальну суму 900 грн; 22 липня 1998 року паливні дрова у приватного підприємця ОСОБА_7 в кількості 3 куб. м на загальну суму 924 грн; 14 липня 1999 року паливні дрова у приватного підприємця ОСОБА_6 в кількості 3 куб. м на загальну суму 930 грн; 16 серпня 2000 року паливні дрова у приватного підприємця ОСОБА_7 в кількості 3 куб. м на загальну суму                   1 020 грн; 14 серпня 2002 року паливні дрова у приватного підприємця                      ОСОБА_7 кількості 3 куб. м на загальну суму 1 056 грн; 10 жовтня 2003 року паливні дрова у приватного підприємця ОСОБА_7 кількості 3 куб. м на загальну суму 1 080 грн; 18 липня 2006 року паливні дрова у товариства з обмеженою відповідальністю «Доброта» (далі - ТОВ «Доброта») в кількості                          3 куб. м на загальну суму 990 грн; 16 серпня 2007 року паливні дрова                                           у ТОВ «Доброта» в кількості 3 куб. м на загальну суму 1 026 грн; 30 липня 2008 року паливні дрова в кількості 3 куб. м на загальну суму 1 140 грн; 20 травня 2009 року паливні дрова у ТОВ «Доброта» в кількості 3 куб. м на загальну суму 1 200 грн;                         04 червня 2010 року паливні дрова у ТОВ «Доброта» в кількості 3 куб. м на загальну суму 1 350 грн. Згідно цих накладних загальна вартість придбаних дров на час їх придбання становить 11 616 грн.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Відповідно до статті 56 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час укладення договору дарування угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
 
Якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов`язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.
 
Згідно з частиною другою статті 229 ЦК України у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
 
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержане, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.
 
Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину.
 
Отже, внаслідок визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири ОСОБА_3 зобов`язана повернути ОСОБА_2 все одержане за угодою.
 
Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
 
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
 
Статтею 59 СК України передбачено, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.
 
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
 
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у розумінні статті 60 СК України кошти, які витрачав позивач ОСОБА_1 , у доведеному в суді розмірі 11 616 грн, є спільною сумісною власністю подружжя позивачів. ОСОБА_1 у такому випадку діяв в інтересах подружжя, а тому має право на відшкодування витрат у розмірі                    11 616 грн на придбання дров після укладення договору дарування під впливом помилки, допущеної відповідачем, що встановлено рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не був стороною за визнаним недійсним договором дарування, тому не набув права на повернення з ОСОБА_3 всього одержаного за цим договором з підстав, передбачених частиною другою статті 56 ЦК УРСР 1963 року та частиною першої статті 216 ЦК України, однак не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 є чоловіком                           ОСОБА_2 і кошти на утримання ОСОБА_3 за указаним договором були використані із сімейного бюджету, які є спільним сумісним майном подружжя.
 
При цьому суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи позивачів, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , яка була стороною указаного договору та заявляла разом із останнім вимоги про повернення вартості виконаних спільно їх сім`єю зазначених робіт, які були визнані сторонами, й тих обставин, що                   ОСОБА_2 , як сторона договору і позивач у справі, не оскаржила рішення суду першої інстанції, яким були задоволені зазначені позовні вимоги про стягнення указаних витрат на користь ОСОБА_1 , який, як було обґрунтовано у їх спільному позові, діяв в інтересах їх сім`ї.
 
Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2017 року скасувати, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2017 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
                                                                                                                        
                                                                                                                        Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович