ПОСТАНОВА
Іменем України

04 вересня 2019 року 
Київ
справа №286/1810/17
провадження №К/9901/6867/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Кошкера Івана Анатолійовича про визнання дій незаконними та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Полотнянка Ю. П. (головуючий), Загороднюка А. Г., Драчук Т. О.
І. Суть спору:
1. У червні 2016 року ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі також Департамент ДВС), старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Кошкера І. А. (надалі також державний виконавець), у якому просила визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 14 червня 2017 року 
ВП № 10647447 та зобов`язати державного виконавця відновити виконавче провадження.
2. Свої вимоги позивач обґрунтовує протиправністю спірної постанови про закінчення виконавчого провадження як такої, що винесена державним виконавцем без учинення всіх належних дій щодо виконання судового рішення. 
3. Відповідачі під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечень проти позову не надали. В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції Департамент ДВС висловив незгоду з позовними вимогами, обґрунтовуючи її правомірністю спірної постанови державного виконавця. Позиція вказаного відповідача зводиться до того, що ним правильно застосовані норми пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», адже ним учинено дії, передбачені частиною третьою статті 63 указаного Закону, що, на його думку, є підставою для закінчення виконавчого провадження. Також указаний відповідач послався на лист Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації від 23 січня 2017 року № 02-369, згідно з яким видатки за програмою «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2014-2017 роки державним бюджетом не передбачалися.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 
4. На виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавчий лист 
№ 2-2102/5, виданий 30 липня 2008 року Овруцьким районним судом Житомирської області про зобов`язання Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації забезпечити жилою площею сім`ю ОСОБА_2 в кількості 4-х осіб, в складі якої є потерпілий від аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, поза чергою, визначеною списком сімей переселенців, які мають 1 категорію, виконавче провадження № 10647447.
5. Так, 18 лютого 2015 року старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1741/08 передано до Державної виконавчої служби України.
6. 26 лютого 2015 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України прийнято до виконання виконавче провадження №  10647447 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 2-1741/08, виданого 30 липня 2008 року.
7. Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 8 грудня 2015 року у справі № 286/3894/15-а замінено стягувача у виконавчому провадженні № 10647447 ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на позивача - ОСОБА_1 
8. Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2016 року, замінено боржника у виконавчому провадженні №  10647447 - Головне Управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації на Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації у справі № 2-2102/05 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про позачергове забезпечення жилою площею та відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю.
9. 30 вересня 2016 року державним виконавцем направлено боржнику вимогу (повторну) про негайне виконання рішення суду (або повідомити про причини та обставини, які сприяють невиконанню рішення суду), про що невідкладно повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС.
10. 4 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 10647447 про накладення на боржника - Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації штрафу в розмірі 1020,00 гривень за невиконання рішення суду.
11. У зв`язку з повторним невиконанням рішення суду державним виконавцем 22 травня 2017 року винесено постанову про накладення на боржника штрафу в сумі 2040,00 гривень.
12. 9 червня 2017 року державний виконавець надіслав до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області подання про вчинення злочину на підставі частини 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
13. 14 червня 2017 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 10647447 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», через неможливість виконати судове рішення без участі боржника.
14. Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернулась до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
15. Овруцький районний суд Житомирської області постановою від 20 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково:
15.1. визнав протиправними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича щодо винесення постанови про закриття виконавчого провадження від 14 червня 2017 року ВП 10647447;
15.2. скасував постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича від 14 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 10647447 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2102/5, виданого 30 липня 2008 року Овруцьким районним судом Житомирської області;
15.3. в задоволенні решти позовних вимог відмовив.
16. Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов`язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов`язку вживати всіх передбачених законом заходів для примусового виконання такого рішення. При цьому, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. Водночас у процесі виконання виконавчого листа № 2-2102/5 від 30 липня 2008 року державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій та не надано суду належних і допустимих доказів неможливості його виконання, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність закінчення виконавчого провадження згідно зі спірною постановою.
17. Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 13 лютого 2019 року скасував постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 20 липня 2017 року та ухвалив нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив повністю.
18. Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що державним виконавцем двічі перевірялось виконання судового рішення, винесено дві постанови про накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин судового рішення та надіслано до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області подання про вчинення злочину. За висновком апеляційного суду, вказані виконавчі дії і є заходами примусового виконання рішення суду, тобто державним виконавцем у ході виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2102/5, виданого Овруцьким районним судом Житомирської області, вживались необхідні дії з примусового виконання судового рішення, визначені статтями 63, 76 Закону України «Про виконавче провадження». 
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції 
19. Позивач подала касаційну скаргу, в якій посилається на порушення з боку суду апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування ним норм матеріального права.
20. У скарзі позивач просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
21. Відповідачі правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористались, будучи належним чином повідомленими про відкриття касаційного провадження.
V. Нормативне регулювання та оцінка Верховного Суду 
22. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
24. Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов`язковості виконання рішень (стаття Закону України «Про виконавче провадження»).
25. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
26. Загальний порядок виконання рішень судів про стягнення боргу врегульований положеннями статтями 48-62 Закону України «Про виконавче провадження», а порядок виконання рішень немайнового характеру - нормами статей 63-67 вказаного Закону.
27. Так, відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
28. Своєю чергою, пункт 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» серед підстав для закінчення виконавчого провадження передбачає надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. 
29. Як уже зазначено, спірна постанова винесена на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. Остання ж передбачає саме неможливість виконання рішення без участі боржника.
30. Вирішуючи питання щодо правомірності спірної постанови державного виконавця, Верховний Суд виходить із такого.
31. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
32. Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
33. Частинами другою та четвертою статті 257 указаного Кодексу визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
34. Відповідно до частин першої та другої статті 8 цього ж Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
35. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
36. Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
37. За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
38. Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
39. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
40. Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
41. Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
42. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
43. Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
44. Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»). 
45. У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).
46. Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх 
«ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
47. Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
48. На підставі аналізу встановлених судами фактичних обставин справи, Верховний Суд зазначає, що незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі 30 липня 2008 року Овруцьким районним судом Житомирської області виконавчого листа № 2-2102/5, рішення суду залишається і досі невиконаним.
49. Своєю чергою, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
50. При цьому відповідач не надав доказів, а суди не встановили факту неможливості виконання судового рішення без участі відповідача.
51. Слід водночас зауважити на безпідставності висновку апеляційного суду про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу та надіслання подання про вчинення злочину) є належними та достатніми заходами виконання судового рішення.
52. Верховний Суд погоджується з висловленою судом першої інстанції позицією, згідно з якою накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
53. При касаційному розгляді враховано висновки Верховного Суду, наведені, серед інших, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а та від 7 серпня 2019 року у справі № 378/1033/17.
VІ. Висновки
54. За наведеного правового регулювання та обставин справи державний виконавець дійшов передчасного висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження згідно зі спірною постановою, а суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
55. При цьому з огляду на приписи частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає обов`язок відновлення виконавчого провадження за постановою виконавця у разі якщо скасування постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції обрав належний і достатній спосіб захисту прав позивача.
56. Апеляційний суд, своєю чергою, неправильно застосувавши вищенаведені норми матеріального права, помилково скасував законну постанову суду першої інстанції.
57. Отже, з огляду приписи статті 352 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення апеляційного суду - скасуванню, а постанова суду першої інстанції - залишенню в силі.
VІІ. Судові витрати          
58. При зверненні з касаційною скаргою позивач не сплачувала судовий збір як така, що звільнена від його сплати в силу вимог закону. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 3, 260, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 286/1810/17 скасувати.
3. Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 20 липня 2017 року у справі № 286/1810/17 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 

Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко

                                                                                                    Н. А. Данилевич