Постанова
Іменем України 
19 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 564/3237/13-к
провадження № 51-710км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 07 травня 2018 року й ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013190150000107 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України,  уродженки с. Дюксин Костопільського району Рівненської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 07 травня 2018 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді  штрафу в розмірі сімдесяти п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1275 грн. 
На підставі  ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного  покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винною в тому, що  в кінці лютого 2006 рокувона та ОСОБА_7 за попередньою домовленістю між собою і ОСОБА_8 , матеріали щодо якого були відділенні в окреме провадження, шляхом обману – виготовлення і подачі від імені ОСОБА_8 заяв від 24 лютого 2006 року, 03 серпня 2006 року на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення в Рівненській області, незаконно заволоділи гуманітарним майном, яке згідно Закону України «Про гуманітарну допомогу», надійшло до Головного управління праці та соціального захисту населення в Рівненській області від громадянина Нідерландів ОСОБА_9 для видачі інвалідам (за їх бажанням) безоплатно.
В подальшому, за попередньої домовленості з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 отримане гуманітарне майно ОСОБА_8 не передав, а всупереч вимог Закону України “Про гуманітарну допомогу” та Постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 р. № 999 “Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями”, користувався ним особисто. На початку березня 2008 року ОСОБА_7 здійснив реалізацію зазначеного майна, а отримані кошти використав на власні потреби, завдавши державі в особі Головного управління праці та соціального захисту населення в Рівненській області шкоди на загальну суму 29044,82 грн.
За ч. ч. 1, 3 ст. 358 КК України  ОСОБА_7 виправдано через недоведення стороною обвинувачення, що заяви на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення від 24 лютого 2006 року та від 03 серпня 2006 року, виготовлені ОСОБА_7 від імені ОСОБА_8 , є офіційними документами, оскільки вони не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України, і розцінюються як один із етапів вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Судом перекваліфіковано дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ч. 3  ст. 190 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року вирок районного суду залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Свої вимоги мотивує тим, що в її діях відсутній склад злочину, оскільки їй не було відомо про незаконні дії  ОСОБА_7 по виготовленню підроблених заяв від імені ОСОБА_8 . Окрім того, вважає, що проведення домовленостей з ОСОБА_8 про отримання гуманітарного майна за його чергою та коштів за вказані послуги не являються кримінальним правопорушенням і не підпадають під ознаки ч. 1 ст. 11 КК України. Також зазначає, що в матеріалах провадження відсутні докази, які б підтверджували, що адресована ОСОБА_8 гуманітарна допомога перебувала на балансі та обліку в органах соціального захисту населення. Зазначає, що апеляційний суд при залишенні її апеляційної скарги без задоволення, належним чином своїх висновків не мотивував та не дав відповіді на всі доводи, які були викладені у її апеляційній скарзі, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового розгляду заперечень на касаційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2  ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 – 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджена не погоджується з пред`явленим обвинуваченням, вважає себе невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, при цьому зазначає, що у кримінальному провадженні відсутні докази, які би вказували на її винуватість.
Однак ці доводи засудженої є безпідставними з огляду на таке.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що  суд першої інстанції, заслухавши показання свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_8 про існування домовленостей між ним та ОСОБА_10 та продовження реалізації цих домовленостей після смерті ОСОБА_10 з його дружиною – ОСОБА_6 , яка у подальшому з метою відчуження гуманітарної допомоги, схилила його до написання заяви в міліцію про викрадення даного майна. Вказані показання свідка ОСОБА_8 узгоджуються з показаннями  ОСОБА_7 , який не заперечив показання ОСОБА_8 та з показаннями свідка ОСОБА_11 – дружини ОСОБА_8 , яка підтвердила про домовленість її чоловіка із ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . Крім того, свідок зазначила, що вказаним питанням займалася ОСОБА_6 , з якою ОСОБА_8 зустрічався в м. Рівне та підписував документи. Також свідок ОСОБА_12 підтвердила, що ОСОБА_8 перебував на обліку в Головному управлінні праці  та соцзахисту населення. До управління надійшли документи, що ОСОБА_8 , як інваліду, з-за кордону мають намір надати гуманітарну допомогу, яку, за дорученням останнього, доставив ОСОБА_7 з Нідерландів.
Також суд проаналізував та дослідив заяви на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення від 24 лютого та 03 серпня 2006 року, складеними від імені ОСОБА_8 , згідно яких ОСОБА_8 доручає ОСОБА_7 доставити гуманітарну допомогу на митну територію України, та висновком експерта, відповідно до якого вищевказані заяви виконані ОСОБА_7 . 
Таким чином, досліджені судом докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та в сукупності підтверджують, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були узгоджені та спільними і направленими на досягнення єдиної мети – незаконного отримання шляхом обману в своє користування та розпорядження гуманітарної допомоги, яка згідно ЗУ «Про гуманітарну допомогу» надходить до органу соціального захисту населення  для видачі інвалідам безоплатно.
Твердження ОСОБА_6 про те, що в її діях відсутній будь який склад злочину , передбачений КК України, є безпідставними і спростовуються наявним та дослідженими судами доками  у справі.
Відповідно до Закону України «Про гуманітарну допомогу», товари (предмети),що ввозяться(пересилаються), як гуманітарна допомога, підлягають першочерговому безкоштовному спрощеному декларуванню митним органам України відповідними установами та організаціями незалежно від форми власності, з обов`язковим проставленням у товаросупровідних документах, вантажних митних деклараціях клейма Гуманітарна допомога. Продаж заборонено. 
З наявних у матеріалах провадження доказів вбачається, що, відповідно до протоколу засідання комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України № 26/ГД-2721/К від 15 червня 2006 року, наказу Головного управління № 280 від 02 серпня 2006 року та накладної № 227, ОСОБА_8 04 серпня 2006 року особисто було видано позачергово гуманітарну допомогу.
Отриманим майном не користувався, а у подальшому вказана гуманітарна допомога була продана ОСОБА_13 , а потім останнім продана ОСОБА_14 без належного оформлення документів на купівлю-продаж.
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_6 саме шляхом обману заволоділа  чужим майном, а тому посилання про відсутність в її діях складу інкримінованого злочину є неспроможними.
Окрім того, предметом ретельної перевірки судом першої інстанції, а в подальшому  і судом апеляційної інстанції були доводи ОСОБА_6 про те, що у матеріалах провадження відсутні докази того, що Департаменту соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації було завдано шкоду, так і доказів, які б підтверджували, що привезена гуманітарна допомога ОСОБА_8 перебувала на балансі та обліку в органах соціального захисту населення. Вказані доводи були спростовані судами, та визнанні необґрунтованими виходячи з наступного.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що отримувачем одержаної для передачі ОСОБА_8 гуманітарної допомоги було Головне управління праці і соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації. Відповідно до Закону України «Про гуманітарну допомогу» та постанови Кабінету Міністрів України№ 999 від 19 липня 2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» надана особам з інвалідністю гуманітарна допомога перебуває у їх користуванні, але знаходиться на балансі та обліку в органах соціального захисту населення.
Враховуючи, що згідно з нормами чинного законодавства гуманітарна допомога, вартість якої визначена митним органом станом на момент отримання становить 29044,82 грн., що підтверджується повідомленням про транзитне переміщення № 00317/6/205020108, виданим Яготинською митнецею (т.1, а.п. 68), перебувала на обліку в органах соціального захисту населення, тому колегія суддів вважає, що судами правильно встановлено, що шкода була заподіяна саме Департаменту соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації.
Таким чином, дії  ОСОБА_6 щодо заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене за попередньою змовою групою осіб у суді встановлено та повністю доведено доказами, які досліджені під час судового розгляду.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт введення органів соціального захисту в оману з метою заволодіння чужим майном, що доведено зібраною у кримінальному провадженні сукупністю доказів.
Вирок суду є законним, обґрунтованим і відповідає вимогам статті 374 КПК України, а доводи ОСОБА_6 щодо відсутності складу злочину в її діях є неспроможними.
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженої щодо невідповідності вироку суду вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України  були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст.370, 419 КПК України.
Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 07 травня 2018 року й ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                              ОСОБА_3