Постанова  
Іменем  України 
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 310/2557/16-ц 
 
провадження № 61-17765 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Троценко Т. А. від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Спас О. В., Полякова О. З., Воробйової І. А., 
від 14 грудня 2016 року, 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України 
у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 1975 року між нею та 
 ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, за час якого вони набули нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_2 . 
Вказувала, що 1/4 частину будівель і споруд по 
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набув на підставі договору дарування, укладеного 17 серпня 2004 року з ОСОБА_3 . У подальшому рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 грудня 2006 року, що набрало законної сили, ця частка була виділена в натурі з комплексу будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , і за ОСОБА_2 визнано право власності на цілий об`єкт нерухомості, що розташований по АДРЕСА_2 , який складається з основної прибудови цегельної «А-1», загальною площею 333,6 кв. м, основної прибудови «А-3», загальною площею 60,9 кв. м, основної прибудови з ракушняка «А-4», загальною площею 39,7 кв. м, прибудови цегляної «а-1», загальною площею 18,0 кв. м, гаражу з ракушняка «Г», загальною площею 25,5 кв. м, воріт металевих № 3, вимощення з тротуарної плитки № ІІ, паркан № 4 шлакоблочний. 
Посилаючись на те, що вказане нерухоме майно набуто за час шлюбу, 
 ОСОБА_1 просила суд визнати його спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , поділити вказане нерухоме майно і визнати за нею право власності на 1/2 його частку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Троценко Т. А. від 26 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Поділено майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі по 
АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що у силу статей60, 61, 69, 70 СК України нерухоме майно сторонами набуто за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу 
у рівних частках. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилено, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 липня 
2016 року залишено без змін. 
Погоджуючись із висновкам районного суду, апеляційний суд також зазначив, що майно, яке ОСОБА_2 набув за договором дарування у 2004 році, і майно, на яке визнано за ним право власності за рішенням суду у 2006 році, не є тотожним, оскільки це інше майно, яке створено за рахунок нових будівель, побудованих за кошти дружини - ОСОБА_1 , як приватного підприємця. При цьому відповідач вказував на беззаперечність поділу спільного майна подружжя та визнання за позивачкою 1/2 частки цього майна. Отже, спірне нерухоме майно, яке набуто сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, апеляційний суд вказав, що права банку, як іпотекодержателя спірного нерухомого майна на підставі договору іпотеки 
від 07 березня 2007 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 , при поділі майна подружжя не було порушено, так як відповідно до положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотеказалишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким 
у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року поновлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» строк на касаційне оскарження рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року, відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду. 
У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про відкликання касаційної скарги у порядку частини другої статті 
330 ЦПК України 2004 року. 
Оскільки така заява була подана з порушенням строку і вимог частини другої статті 330 ЦПК України 2004 року, то Вищий спеціалізований 
суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм листом 
від 19 серпня 2017 року запропонував ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уточнити своє прохання, проте відповіді суд не отримав. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві - Воробйовій І. А. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року заяву судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Воробйової І. А. про самовідвід задоволено. Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про поділ майна подружжя передано для проведення повторного автоматизованого розподілу. 
У вересні 2019 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві - Гульку Б. І.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залучення його правонаступником 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про поділ майна подружжя відмовлено. Розгляд справи у касаційному порядку продовжено. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не зазначили, у чому саме полягає відмінність спірного нерухомого майна, виділеного  ОСОБА_2 у натурі за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2006 року, від майна, яке  ОСОБА_2 набув за договором дарування від 17 серпня 2004 року. Тобто, не спростовано, що спірне майно, яке виділене в натурі за рішенням суду, немає відмінностей від майна, яке відповідач набув за договором дарування. Таким чином, не доведено, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою приватною власністю відповідача. Крім того, зазначено, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду України, згідно з яких суди при визнанні права спільної сумісної власності подружжя повинні установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а якщо це майно є майном, яке істотно збільшилося, то не встановлено, за чиї кошти і в якому обсязі.
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
04 квітня 1975 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.
17 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого останній отримав у дар 1/4 частину комплексу будівель і споруд, що розташовані по  АДРЕСА_1 , а саме: приміщення першого поверху основної будівлі «А», основна будівля «А1», прибудова «а1».
Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 грудня 2006 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за ним 
права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, а саме: основну прибудову «А-3», загальною площею 60,9 кв. м, основну прибудову 
з ракушняка «А-4», загальною площею 39,7 кв. м, гараж з ракушняка «Г», загальною площею 121,7 кв. м, склад з ракушняка «Е», загальною площею 
25,5 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_2 ,
Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 грудня 2006 року, що набрало законної сили, із цілого комплексу будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , виділено 1/4 частку, що належить ОСОБА_2 , та визнано за ним право власності на цілий об`єкт нерухомості, який став складатися з основної прибудови цегельної «А-1», загальною площею 333,6 кв. м, основної прибудови «А-3», загальною площею 60,9 кв. м, основної прибудови з ракушняка «А-4», загальною площею 39,7 кв. м, прибудови цегляної «а-1», загальною площею 18,0 кв. м, гаражу з ракушняка «Г», загальною площею 121,7 кв. м, складу з ракушняка «Е», загальною площею 25,5 кв. м, воріт металевих № 3, вимощення з тротуарної плитки № ІІ і паркан № 4 шлакоблочний, який розташований по  АДРЕСА_2 .
07 березня 2007 року між ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен 
Банк Аваль», укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т. Т., предметом 
якого стало спірне нерухоме майно, що розташоване по 
АДРЕСА_2 . 
Згідно пункту 2.1.5. вказаного договору іпотеки сторони узгодили, що предмет іпотеки знаходиться у спільній власності подружжя та переданий в іпотеку за нотаріально посвідченою згодою дружини, не є часткою, паєм. 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року, що набрало законної сили, за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю по 
АДРЕСА_2 . 
15 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З огляду на викладене, суди, врахувавши наведені вище положення закону, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_2 , сторонами набуто за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. При цьому майно, яке ОСОБА_2 набув за договором дарування 
у 2004 році, і майно, на яке за ним визнано право власності за рішенням суду 
у 2006 році, не є тотожним, оскільки це інше майно, яке створено за рахунок нових будівель, побудованих за кошти дружини -  ОСОБА_1 , що заявником не спростовано, а позивачкою доведено. 
Крім того, відповідач вказував на беззаперечність поділу спільного майна подружжя та визнання за позивачкою 1/2 частки цього майна. Отже, спірне нерухоме майно, яке набуто сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 жовтня 2013 року 
№ 6-79цс13, щодо доведення за чиї кошти майно подружжя набувалося, 
є безпідставними, так як Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 по суті відійшов від раніше сформованої практики і зазначив про необхідність врахування презумпції спільності майна подружжя (стаття 60 СК України) та обов`язку її спростувати того з подружжя, хто цю презумпцію оспорює. Відповідач у справі, яка переглядається, як і заявник вказану презумпцію не спростовував. 
Крім того, укладаючи з ОСОБА_2 07 березня 2007 року договір іпотеки, банк погодився зі вказаним, оскільки у пункті 2.1.5. вказаного договору зазначено, що предмет іпотеки знаходиться у спільній власності подружжя та переданий в іпотеку за нотаріально посвідченою згодою дружини.
Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_1 подала не уточнену 
позовну заяву, а новий позов, у зв'язку із чим мав бути розподіл справи автоматизованою системою документообігу, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу, яка переглядається (№ 310/2557/16-ц), визначено судді-доповідачеві -  Троценко Т. А. відповідно до вимог статті 11-1 ЦПК України 2004 року, а позивачка до початку розгляду справи судом по суті у порядку статті 31 ЦПК України 2004 року змінила предмет позову, що є її диспозитивним правом.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із посиланням апеляційного 
суду на положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, оскільки апеляційний суд не врахував, що у цьому випадку відсутня така умова 
як перехід права власності на предмет іпотеки, так як у позивачки право спільної сумісної власності на майно, як у подружжя, виникло одночасно 
з  ОСОБА_2 , враховуючи те, що майно набуто за час шлюбу і презумпцію спільності майна подружжя ніхто в установленому законом порядку не спростував.
Проте це не вплинуло на правильне вирішення спору, враховуючи й те, що банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки і заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року, що набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 
(а. с. 136-137), а 15 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду (а. с. 140). Таким чином, права та інтереси банку не порушено. 
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення лише з одних формальних міркувань. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 
2016 року залишити без змін, виключивши посилання на статтю 23 Закону України «Про іпотеку». 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Кривцова
 
Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк