Постанова 
Іменем України                                       
 
04 вересня 2019 року 
 
м. Київ
 
справа № 520/15034/14-ц
 
провадження № 61-18404св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Одеська міська рада, ОСОБА_2 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси, у складі судді 
Калініченко Л. В., від 10 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д., від 11 травня 2017 року.
 
Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування 
 
У листопаді 2014 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування земельною ділянкою, та скасування у частині рішення органу місцевого самоврядування.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , була виділена у користування під забудову його батькові - ОСОБА_2 у 1957 році під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 на склад сім`ї з трьох осіб, зокрема і на нього. Під час шлюбу батьків на спірній земельній ділянці збудовано житловий будинок, в якому він зареєстрований і проживає до цього часу. У 1972 році батьки розлучилися, а у 1985 році ОСОБА_2 отримав квартиру на себе і членів своєї нової сім`ї. Оскільки у 1985 році ОСОБА_2 отримав квартиру з державного житлового фонду і з цього часу перестав користуватись житловим будинком та земельною ділянкою, а чинне на час отримання відповідачем квартири законодавство забороняло мати у власності більше одного житлового будинку, позивач вважає, що відповідач втратив право користування спірною земельною ділянкою. Посилався на те, що він тривалий час, понад 50 років, проживає у житловому будинку і користується спірною земельною ділянкою, разом із сином ОСОБА_3 вони здійснили роботи з поліпшення умов проживання, збудували на земельній ділянці ряд будівель та споруд, відповідач ОСОБА_2 втратив право на користування земельною ділянкою, а рішення Одеської міської ради від 27 серпня               2014 року про надання відповідачу дозволу на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки порушує його право користування майном, а отже підлягає скасуванню. 
 
ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про виселення, зобов`язання вчинити дії, визнання недійсним технічного паспорта, відшкодування моральної шкоди.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на тому, що 
у 1957 році у встановленому законом порядку він отримав спірну земельну ділянку під забудову, а у 1963 році збудував на ній житловий будинок 
літ. «А». Весь час користувався земельною ділянкою та житловим будинком, він сплачував обов`язкові платежі й страхував будинок. За його згодою у 2004 році ОСОБА_1 збудував на спірній земельній ділянці житловий будинок літ. «З», у зв`язку з чим він має намір визначити порядок користування житловими будинками літ. «А» та літ. «З», які розташовані на земельній ділянці, і виселити ОСОБА_1 з житлового будинку           літ. «А». Зазначав також, що між ними тривалий час існують спори з приводу користування житловим будинком та земельною ділянкою, численними рішеннями судів підтверджено право ОСОБА_2 на користування спірною земельною ділянкою, однак відповідачі (його син та онук) перешкоджають йому у користуванні житловим будинком й земельною ділянкою. У 2014 році Одеська міська рада прийняла рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки, проте відповідачі без його згоди здійснюють будівництво і реконструкцію на земельній ділянці. Численні судові спори призвели до погіршення самопочуття, що спричиняє йому моральні страждання.
 
Посилаючись на те, що він є правомірним користувачем спірної земельної ділянки, а відповідачі порушують його права на користування жилим будинком і земельною ділянкою, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не порушувати його право на користування земельною ділянкою; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити приміщення 
літ. «А» шляхом виселення; встановити порядок користування жилими будинками, які розташовані на спірній земельній ділянці, шляхом виділення у його користування жилого будинку літ. «А», а у користування 
ОСОБА_5 - жилого будинку літ. «З»; заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_3 встановлювати стіни та двері, а також зберігати автомобіль під навісом літ. «И»; заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проводити будь-які реконструкції або встановлювати будь-які огорожі на спірній земельній ділянці; стягнути моральну шкоду із ОСОБА_1 і ОСОБА_3 по 3 тис. грн з кожного; визнати недійсним технічний паспорт, виданий комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 12 жовтня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Заборонено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 встановлювати будь-які стіни та двері під навісом, позначеним у технічному паспорті літ. «И» по АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігати належний їм автомобіль та особисті речі під навісом, позначеним у технічному паспорті літ. «И» по АДРЕСА_1 . Заборонено 
ОСОБА_3 проводити будь-які дії з реконструкції або встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці, яка розташована по                       АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_1 проводити будь-які дії зі встановлення будь-яких огорож на земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за первісним позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 втратив право користування спірною земельною ділянкою, а також щодо незаконності рішення Одеської міської ради у частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.  ОСОБА_2 з 1957 року і до цього часу є правомірним користувачем спірної земельної ділянки, його правомірне користування цією земельною ділянкою підтверджується рішенням органу місцевого самоврядування і договором про безстрокове користування земельною ділянкою з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку. Відповідачі за зустрічним позовом порушують право ОСОБА_2 на користування навісом, здійснюючи  реконструкцію навісу і зберігаючи під навісом належні їм речі та автомобіль. Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з жилого будинку літ. «А», встановлення порядку користування жилими будинками літ. «А» та «З», визнання недійсним технічного паспорта на жилий будинок 
від 12 жовтня 2012 року та відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстрований у житловому будинку літ. «А», а позивачем не зазначено передбачених законом підстав для виселення останнього зі спірного житлового будинку. Технічний паспорт на житловий будинок від 12 жовтня 2012 року не є правовстановлюючим документом, а є письмовим доказом.  Позивач за зустрічним позовом не довів належними доказами завдання йому діями відповідачів моральної шкоди. Суд встановив, що між учасниками справи, які є близькими родичами, триває спір щодо земельної ділянки та нежитлових будинків.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, заборону проводити роботи з реконструкції на земельній ділянці скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та заборонено 
ОСОБА_1 проводити будь-які роботи з реконструкції на вказаній земельній ділянці. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні первісного позову та частково погодився у частині вирішення зустрічних позовних вимог, зазначивши при цьому, що рішення суду у цій частині відповідає вимогам закону. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та задовольняючи позов у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тривалий час чинять ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, без його згоди збудували на земельній ділянці гараж, а після примусового виконання рішення суду щодо приведення навісу у попередній стан ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , без його згоди, знову звели на місті навісу нові стіни з металевої сітки.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи осіб, які їх подали 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що земельна ділянка була виділена на сім`ю і право користування нею виникло у всіх її членів, у тому числі і у позивача. Суди неправильно застосували положення пункту 3 частини першої статті 36 ЗК УРСР, який був чинним на момент отримання ОСОБА_2 нової квартири та не врахували, що у випадку переселення ОСОБА_2 на інше постійне місце проживання право користування спірною земельною ділянкою ним було втрачено. Навіс, позначений у технічному паспорті 
літ. «И», не є власністю ОСОБА_2 , отже у нього відсутні будь-які правові підстави забороняти його використання.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визначення порядку користування житловими будинками та ухвалити нове рішення, яким позов у цій частині позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі його частини, що підлягають поділу. Також суди неправильно зазначили у мотивувальній частині оскаржених рішень про будівництво житлового будинку літ. «З» ОСОБА_3 , не взявши до уваги письмові докази, відповідно до яких забудовником зазначеного житлового будинку є ОСОБА_1 
 
Судові рішення оскаржуються ОСОБА_2 лише у частині вирішення зустрічних позовних вимог про визначення порядку користування житловими будинками. В іншій частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржуються, а тому в силу статті 400 ЦПК України касаційному перегляду не підлягають.
 
Короткий зміст заперечення (відзиву) на касаційну скаргу 
 
У запереченні (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_1 , 
ОСОБА_3 просять відхилити касаційну скаргу ОСОБА_2 та залишити без змін оскаржені судові рішення, посилаючись на їх законність та обґрунтованість у оскарженій ОСОБА_2 частині. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
 
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
03 червня 2019 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради м. Одеси від 19 квітня 1957 року № 265 ОСОБА_2 для індивідуального житлового будівництва була надана земельна ділянка площею 510 кв. м № 344 у районі 6-ої ст. Чорноморської дороги. Межі ділянки були визначені актом від 14 травня 1957 року.
 
15 лютого 1958 року між житлово-комунальною організацією Приморського районного виконавчого комітету м. Одеси та ОСОБА_2 було укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язався побудувати у строк до 1960 року житловий будинок, загальною площею 71,6 кв. м.
 
15 липня 1960 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси Заболотному А. С. було надано дозвіл № 1454 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_7 відповідно до проекту.
 
Станом на 1963 рік ОСОБА_2 побудував будівлю літ. «А» зовнішніми розмірами 9,5 м х 3,5 м, що складалась з приміщень 1-1, площею 9,1 кв. м, 
2-2, площею 13,5 кв. м. Виконавчим комітетом Приморської районної ради м. Одеси від 22 лютого 1963 року № 135 ОСОБА_2 дозволена прописка разом з родиною з трьох осіб (він, дружина, син) у незакінченому будівництвом будинку (готова веранда і закладено фундамент основного будинку).
04 квітня 1972 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу 
від 04 квітня 1972 року, серія НОМЕР_2 .
 
Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 будівлю 
літ. «А» поділено: ОСОБА_2 користувався приміщенням 1-1, площею 9,1 кв. м, а ОСОБА_4 разом з дітьми користувалась приміщенням 2-2, площею 13,5 кв. м, до якого вони зробили прибудови літ. «А1», 
площею 6,1 кв. м, а також літ. «А4», площею 6,2 кв. м.
 
У 1982 році ОСОБА_4 на склад сім`ї з двох осіб (вона та неповнолітній син) за місцем роботи була надана квартира АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим ОСОБА_4 звільнила приміщення по АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_2 уклав другий шлюб та у 1985 році за місцем роботи отримав квартиру 
АДРЕСА_4 на склад сім`ї три особи (він, дружина і дочка).
 
Син ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишився проживати у будівлі літ. «А» по АДРЕСА_1 . У 2004 році ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 для родини сина побудували житловий будинок 
літ. «З», загальною площею 33,9 кв. м, в тому числі житловою 17,3 кв. м.
 
Нове домоволодіння складається з житлового будинку, загальною            площею 33,9 кв. м, зазначеного на плані літерою «З», та надвірних споруд: літньої кухні літ. «А», літньої кухні літ. «Б», навіса літ. «В», вбиральні літ. «Д», літньої кухні літ. «Е», вбиральні літ. «Ж», навіса літ. «И», огородження             під № 1-4 та мостіння під № II і III, розташованих на спірній земельній ділянці.
 
Декларація про готовність об`єкта до експлуатації (житлового будинку 
літ. «З» другої категорії складності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1), зареєстрована Інспекцією державного архітектурного будівельного контролю в Одеській області 
28 листопада 2012 року № ОЛ 18212233269.
 
Вказані вище обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року у справі № 520/12808/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, залишеного без змін ухвалою  Апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2014 року, яким у задоволенні позову було відмовлено.
Рішенням Одеської міської ради від 27 серпня 2014 року № 5271-VI ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року у справі № 520/10877/13-ц рішення Київського районного суду м. Одеси 
від 04 червня 2014 року скасовано. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 привести навіс літ. «И» за адресою: АДРЕСА_6 , до первісного стану, 
площею 21,2 кв. м, зазначеного у технічному паспорті від 27 вересня 
2012 року (фундамент дерев`яний стовпчастий, покрівля шифер), демонтувавши стіни з металевого профілю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
 
Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (частина перша статті 153 ЗК України).
 
За змістом частини першої статі 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. 
 
Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Аналогічні положення містять статті 76, 81, 82 чинної редакції ЦПК України.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року у справі № 520/10877/13-ц встановлено, що  ОСОБА_2 є належним землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а тому за правилами статей 95, 152 ЗК України саме він має право самостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди (навіси), вимагати усунення порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 наявність у них права землекористування за вищевказаною адресою належними і допустимими доказами не підтвердили. 
 
Встановивши, що позивач за первісним позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав оскарженим рішенням Одеської міської ради від 25 серпня 2014 року № 527-VI, не довів свого права власності або право користування спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Посилання касаційної скарги на положення статті 36 ЗК УРСР, чинного на момент надання ОСОБА_2 квартири на склад нової сім`ї з державного житлового фонду, є необґрунтованими, оскільки спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку (на підставі рішення компетентного органу) не була вилучена у ОСОБА_2 , а право користування ОСОБА_2 підтверджується рішенням органу місцевого самоврядування та договором на право безстрокового користування спірною земельною ділянкою, які є чинними та у судовому порядку недійсними не визнавались. 
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2014 року та  рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року у справі № 520/10877/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у приватизації земельної ділянки, зобов`язання вчинити певні дії, встановлено, що належним користувачем спірної земельної ділянки і власником навісу є ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , які здійснили реконструкцію навісу під літерою «И», повинні привести навіс, що розташований на земельній ділянці, користувачем якої є ОСОБА_2 , до первісного стану.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 рішення суду у справі № 520/10877/13-ц стосовно приведення навісу до попереднього стану тривалий час не виконують, продовжують користуватись навісом, зберігаючи під ним особисті речі і автомобіль, чим перешкоджають власнику навісу - ОСОБА_2 користуватись ним.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки позивачем доведено, а також встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, що між сторонами існує спір щодо порядку користування житловими будинками та спірною земельною ділянкою, а відповідачі за зустрічним позовом чинять перешкоди позивачу, який є належним землекористувачем, у користуванні спірною земельною ділянкою та не виконують рішення суду про приведення навісу до первісного стану.
 
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
 
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
 
Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. 
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15. 
 
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2013 року у справі № 815/2617/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправними дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації житлового будинку (літ. «З») за адресою: АДРЕСА_1 , шоста станція Люстдорфської дороги, від 28 листопада 2012 року №ОД 18212233269.  Скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації          від 28 листопада 2012 року № ОД 18212233269. 
 
Встановивши, що на спірній земельній ділянці побудовані житлові будинки літ. «А» та літ. «З», які не введені в експлуатацію, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення порядку користування зазначеними житловими будинками, оскільки до введення в експлуатацію та державної реєстрації права власності зазначені житлові будинки не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України, а також не може встановлюватись судом порядок користування такими будинками. 
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про виключення з мотивувальної частини оскаржених судових рішень посилання на те, що будинок літ. «З» побудовано ОСОБА_3 , оскільки ця обставина встановлена судом за відсутності порушень вимог норм процесуального права.
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанцій у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. М. Осіян
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович