ПОСТАНОВА
Іменем України
08 жовтня 2019 року 
Київ
справа №804/211/16
адміністративне провадження №К/9901/17660/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М.,
за участі: 
секретаря судового засідання Кравченко Р.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Орленка А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 (суддя Гончарова І.А.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного  суду від 21.06.2017 (колегія суддів у складі: Панченко О.М., Іванова С.М., Чередниченка В.Є.) у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Дніпропетровської області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к про звільнення позивача з посади старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 14.12.2015 у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України та пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»);
-          зобов`язати відповідача поновити позивача в органах прокуратури Дніпропетровської області на посаді, яка за своїм правовим статусом є аналогічною ліквідованій посаді в прокуратурі м. Дніпропетровська;
-          стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.12.2015 по день фактичного поновлення на роботі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звільнення з посади є незаконним та безпідставним, оскільки не проводилася реорганізація юридичної особи прокуратури Дніпропетровської області, а проводилася тільки реорганізація органу прокуратури; в попередженні про звільнення та наказі про звільнення наявні розбіжності в підставах звільнення; порушені вимоги статей 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників при скороченні чисельності чи штату працівників та щодо обов`язку працедавця пропонувати іншу роботу. Крім того позивач посилається на те, що вимогами Порядку проходження відповідного тестування та Закону України «Про прокуратуру» не надано тлумачення успішності проходження тестування; під час проведення відповідного тестування однією юридичною особою - прокуратурою Дніпропетровської області прийнято рішення про успішне проходження тестування особами, які набрали меншу кількість балів.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 01.03.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовив.
Судове рішення першої інстанції мотивовано тим, що виходячи із положень статті 28 Закону України «Про прокуратуру», де зазначено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах, позивач, зайнявши 70-е місце у рейтинговому списку, не може претендувати на одну із посад в Дніпропетровській місцевій прокуратурі № 2 Дніпропетровської області. Суд врахував, що у позивача відсутнє переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 КЗпП України. Можливостей залишення позивача на посаді старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області після 15.12.2015 також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури, як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Дніпропетровської області, із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 7бш, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб`єкти владних повноважень. Твердження позивача про те, що відповідач зобов`язаний запропонувати вакантну посаду в апараті прокуратури Дніпропетровської області, суд визнав помилковим, оскільки на орган прокуратури Дніпропетровської області не покладено обов`язку здійснювати добір посад до осіб, які підлягають звільненню відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Також суд зауважив, що позивач не ініціював питання щодо переведення на іншу посаду, зокрема до прокуратури Дніпропетровської області. Крім того, суд дійшов висновку про необґрунтованість посилання позивача на звільнення з роботи без попередньої згоди профспілкового комітету, оскільки відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 21.06.2017 скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к та прийняв в цій частині нове, яким позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к в частині формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 «у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (пункт 1 частина перша статті 40 40 КЗпП України...)» та зобов`язав прокуратуру Дніпропетровської області внести зміни до цього наказу, зазначивши підставою звільнення ОСОБА_1 «зміни в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України...». В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржене рішення відповідача було прийнято ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом з тим, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення позивача. Так, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає більш широке поняття, таке як зміни в організації виробництва і праці, яке поглинає такі підстави звільнення, як ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом апеляційної інстанції встановлено, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, які полягають у припиненні органу прокуратури, створенні нового органу, на який покладені відповідні функції, а також зміна вимог, що ставляться до працівника, а саме підтвердження своєї кваліфікації через проходження тестування. За таких обставин, на думку суду, відповідачем безпідставно внесено запис про звільнення в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, проведення якої не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача внести зміни в формулювання причини звільнення і вважати позивача звільненим в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано чи дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці в прокуратурі області, в тому числі чи взагалі мав місце факт ліквідації, реорганізації прокуратури Дніпропетровської області як юридичної особи, оскільки наказом прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к позивача звільнено з посади старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська та з органів прокуратури з 14.12.2015 саме у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України та пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»).
Наголошує на тому, що ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України. Однак, прокуратура м. Дніпропетровська, де позивач займав посаду старшого прокурора, не була юридичною особою і не могла бути реорганізованою згідно чинного законодавства, а реорганізації чи ліквідації прокуратури Дніпропетровської області, як юридичної особи, не відбулося, про що свідчить витяг з ЄРДПОУ. Про недостатність застосування пункту 9 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» визнав і сам відповідач, оскільки в наказі про звільнення зазначив пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Виключення штатних розписів міжміськрайпрокуратур шляхом реорганізації останніх свідчить про зміну внутрішньої структури прокуратури Дніпропетровської області та не може бути самостійною підставою для звільнення за відсутності скорочення чисельності чи штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а може бути підставою для звільнення за вказаною нормою лише з підстав скорочення чисельності чи штату працівників.
Також зазначає, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Таким чином, позивача вважає, що відмовляючи йому у задоволенні позову, судами не враховано, що позивач працював в органах прокуратури Дніпропетровської області та станом на 14.12.2015 в апараті прокуратури області існувало 13 вакантних посад. Отже, прокуратура Дніпропетровської області могла запропонувати йому іншу посаду, проте, обов`язок, передбачений частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, не виконала.
Крім того, вважає, що судами попередніх інстанцій необґрунтовано прийнято до уваги доводи відповідача про те, що звільнення позивача згідно пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбувалося також з урахуванням неуспішного проходження позивачем тестування з огляду на те, що на теперішній час відсутній критерій успішного проходження тестування. На думку позивача, оскільки спірні відносини не врегульовані спеціальним законодавством та проведення конкурсу не узгоджується з порядком вивільнення, то підлягають застосуванню положення статті 42 КЗпП України. Проте в жодному нормативному акті не закріплено, що тестування визначає продуктивність праці та кваліфікацію. Роботодавцем не враховано ні обсяги виконуваної позивачем роботи, ні класний чин - радник юстиції, ні відсутність дисциплінарних стягнень, стаж роботи в органах прокуратури понад 18 років, численні заохочення тощо.
Судами попередніх інстанцій при розгляді справи також не з`ясовано, яким саме рейтинговим списком, як однією з підстав звільнення позивача, керувався відповідач при винесенні оскаржуваного наказу, оскільки рейтингові списки у встановленому порядку оприлюднені взагалі не були. Зазначає, що одним з юридичних фактів, який зумовив зміни в організації праці у органах прокуратури, зокрема, прокуратури області, є наказ Генерального прокурора України від 21.08.2015 № 159 «Про утворення конкурсних комісій для забезпечення проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адміністративні посади у місцевих прокуратурах». Цей наказ містить норми права, у тому числі нові, має міжвідомчий характер, але в установленому порядку не зареєстрований, не опублікований, отже не набрав чинності, тому Дніпропетровська конкурсна комісія з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адміністративні посади у місцевих прокуратурах не є легітимною. Таким чином, скаржник вважає, що рейтинговий список Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, сформований Дніпропетровською конкурсною комісією з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адміністративні посади у місцевих прокуратурах, який став підставою для подальшого звільнення позивача, є недійсним.
Скаржник також вважає, що твердження відповідача у судовому засіданні про те, що результати тестування позивачем не оскаржені, що свідчить про його згоду з результатами тестування та зайнятою у рейтингу позицією, не відповідає дійсним обставинам. На час винесення оскаржуваного наказу та на момент подання позовної заяви до суду на офіційному сайті прокуратури Дніпропетровської області був відсутній відповідний рейтинговий список кандидатів, що підтвердили представники відповідача у судовому засіданні. У зв`язку з тим, що він не був ознайомлений з результатами рейтингових списків, то своєчасно скористатися правом на оскарження відповідних рішень, прийнятих по рейтингових списках, не зміг.
Позиція інших учасників справи
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що судами попередніх інстанцій повністю досліджено матеріали справи, правильно встановлено обставини, які стали підставою для звільнення позивача та зроблено правильний висновок про законність його звільнення з органів прокуратури. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Рух касаційної скарги
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11.07.2017 відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017.
07.02.2018 вказана касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19.09.2019 зазначену адміністративну справу призначив до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 год 20 хв 08.10.2019.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 обіймав посаду старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області.
Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 76ш у зв`язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, міжрайонних, прокуратур із штатного розпису прокуратури Дніпропетровської області виключено штатний розпис прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та встановлено у штатному розписі Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області посади прокурорів: керівник 1, перший заступник керівника 1, заступник керівника 2, прокурор 47, Солонянський відділ: начальник відділу 1, прокурор 5.
24.09.2015 позивача було попереджено, що у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, його буде звільнено із займаної посади та органів прокуратури у зв`язку з ліквідацією органу прокуратури (пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»).
ОСОБА_1 подав заяву для участі у тестуванні та проходив його, що ним не заперечувалось, однак за результатами тестування на заміщення посад прокурорів у місцевій прокуратурі позивач зайняв 70-е місце рейтингового списку, із загальним підсумковим балом 59,7, що підтверджується рейтинговим списком Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області. Рішення щодо результатів тестування позивачем оскаржені не були.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к позивача звільнено з посади старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська та з органів прокуратури з 14.12.2015 у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та пункту 9 частини першої статті Закону України «Про прокуратуру».
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Частиною другою та третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; б) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і б цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до норм статті 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.
Приписами статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Стаття 222 КЗпП України визначає, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2014 № 1697-УІІ «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про прокуратуру» систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про прокуратуру» у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.
Згідно з абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» цей Закон набирає чинності з 15.07.2015, крім статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15.12.2015.
Відповідно до підпункту «в» підпункту 1 пункту 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.
Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про прокуратуру» добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п`ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.
Пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що Прокурор звільняється з посади у разі, зокрема, ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур визначає Порядок проведення тестування для зайняття посади прокурора, затверджений наказом Генеральної прокуратури України від 20.07.2015 № 98 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 1.2 Порядку на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.
Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.
Пункт 3.16 Порядку визначає, що на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.
Відповідно до пункту 3.18 Порядку рейтинговий список кандидатів оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідної регіональної прокуратури після закінчення тестування. Рішення щодо результатів тестування може бути оскаржене до робочої групи, а рішення робочої групи може бути оскаржене до суду на підставі пунктів 8.1 -8.7 Порядку.
Відповідно до пункту 9.1 Порядку рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності.
Згідно з пунктом 9.5 Порядку керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України, у чинній редакції).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України, у чинній редакції).
Законом України «Про прокуратуру» визначено, що з 15.12.2015 припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворення у системі органів прокуратури України місцевих прокуратур, перелік і територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.
Таким чином, запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.
Законом України «Про прокуратуру» Генеральному прокурору України надано повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначено, що накази Генерального прокурора України нормативно- правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (частина друга статті 9 цього Закону).
Також вищевказаним Законом визначено умови призначення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах до запровадження переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур.
У підпункті «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим
Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що у зв`язку з припиненням функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та ліквідацією штатних розписів прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур Дніпропетровської області та затвердженням штатних розписів місцевих прокуратур Дніпропетровської області, прокурори місцевих прокуратур, які на день набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах - призначаються на посади лише за умови проходження відповідного тестування.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що після попередження про наступне звільнення із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підпорядкованих прокуратурі Дніпропетровської області прокуратур районного рівня позивач претендував на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворювалась шляхом ліквідації органу прокуратури, в якій він працював, та пройшов тестування для заміщення посади прокурора.
За результатами тестування на заміщення посад прокурорів у місцевій прокуратурі позивач зайняв 70-е місце рейтингового списку, із загальним підсумковим балом 59,7.
Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 7бш у штатному розписі Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області встановлено посади прокурорів: керівник 1, перший заступник керівника 1, заступник керівника 2, прокурор 47, Солонянський відділ: начальник відділу 1, прокурор 5. Відповідно до рейтингового списку призначено 60 прокурорів Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, усі інші кандидати, які у рейтинговому списку зайняли нижчі місця в межах визначеної штатної чисельності, на посади прокурорів Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області призначені не були.
Так, Законом України «Про прокуратуру» передбачено, що зайняття особою посади в органах прокуратури вимагає, зокрема, успішного проходження кваліфікаційного іспиту.
Враховуючи, що необхідний рейтинговий бал, який би дозволяв позивачу претендувати на роботу у місцевій прокуратурі, ним не набрано, суди попередніх інстанцій правильно виходили з відсутності у відповідача законних підстав пропонувати позивачу переведення на іншу посаду в новоутвореній прокуратурі.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав до задоволення позову, оскільки оскаржене рішення відповідача прийнято ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення позивача, оскільки пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає більш широке поняття, таке як зміни в організації виробництва і праці, яке поглинає такі підстави звільнення, як ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом апеляційної інстанції встановлено, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, які полягають у припиненні органу прокуратури, створенні нового органу, на який покладені відповідні функції, а також зміна вимог, що ставляться до працівника, а саме підтвердження своєї кваліфікації через проходження тестування.
Щодо доводів касаційної скарги про порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України «Про прокуратуру» є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У силу частини четвертої статті 16 цього Закону прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.
Зі змісту частини третьої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» випливає, що призначення прокурора на посаду та звільнення його з посади здійснюється лише з підстав та в порядку, передбаченому цим Законом, який є спеціальним у спірних правовідносинах. Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Посилання скаржника на ту обставину, що у день видачі наказу про звільнення наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 76ш, покладений в його основу, не набув чинності, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначеним наказом зі штатного розпису прокуратури Дніпропетровської області у зв`язку з припиненням діяльності шляхом реорганізації з 15.12.2015 було виключено, зокрема, прокуратуру м. Дніпропетровська. Натомість включено штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур. У результаті вказаної реорганізації посаду старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська, яку обіймав Магрупов Ю.В., скорочено 14.12.2015, про що він був попереджений 24.09.2015, а тому наявність в наказі про його звільнення, зокрема, посилання на наказ від 23.09.2015, не суперечить вимогам Закону України «Про прокуратуру» і прав позивача не порушує.
Доводи скаржника про відсутність факту ліквідації або реорганізації органу, в якому він працював як підстави до звільнення його з посади прокурора, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Аналізуючи статтю 7 Закону України «Про прокуратуру», Суд зазначає, що даною нормою змінено систему органів прокуратури, зокрема, запроваджено створення місцевих прокуратур.
Саме на виконання вимог статей 7, 12, пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру», статей 9, 14, підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні Положення» Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 № 7бш внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Дніпропетровської області.
Системний аналіз Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 02.07.2015 № 578-Х/111), що набрав чинності 15.07.2015, наказу Генерального прокурора України від 20.07.2015 № 98, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 за № 928/27373, дають підстави стверджувати, що в органах прокуратури України було проведено зміни в організації виробництва і праці, які полягають у реорганізації органу з скороченням чисельності чи штату працівників.
Суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в частині залишеній без змін судом апеляційної інстанції узгоджуються з вимогами законодавства та відсутні підстави для їх зміни чи скасування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу відповідно до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 в частині залишеній без змін та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена. 

Головуюча суддя                                                                       Ж.М. Мельник-Томенко

Судді                                                                                             А.В. Жук

                                                                                                      Н.М. Мартинюк