Постанова 
іменем України 
17 вересня 2019 року                               
м. Київ
справа № 431/2970/13
провадження № 51- 10192 км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,              
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 10 вересня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  42013030580000039, щодо
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
якого визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2018  року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, та виправдано.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області 10 вересня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, за таких обставин.
Так, він з 3 квітня 2012 року по 7 листопада 2015 року, перебуваючи на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Старобільського РВ ГУ МВС України у Луганській області, маючи спеціальне звання капітана міліції, був наділений певними правами та посадовими обов`язками, у тому числі відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП обов`язком складання протоколів про адміністративні правопорушення в разі виявлення порушень, юрисдикція яких поширюється на органи внутрішніх справ. А згідно з положеннями абзацу 3 п. 1 ч. 2 ст. 222 КУпАП дільничний інспектор міліції наділений повноваженнями розглядати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 177, ч.ч. 1, 2 ст. 178 КУпАП, та виносити постанови по справі про адміністративні правопорушення за вищевказаними статтями КУпАП. Відповідно до Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» ОСОБА_6 в силу своїх повноважень є службовою особою правоохоронного органу та наділений повноваженнями представника влади.
29 січня 2013 року ОСОБА_6 з метою штучного нарощування показників у службовій діяльності, знаходячись у приміщенні Старобільського РВ ГУ МВС України в Луганській області, виніс з ознаками часткової підробки постанову за справою про адміністративне правопорушення від 29 січня 2013 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 178 КУпАП, склавши її у відсутність правопорушника, власноруч розписавшись у ній від імені посадової особи органу внутрішніх справ та від імені ОСОБА_7 , імітуючи його підпис в графі «Підпис правопорушника», засвідчивши цим, що останній нібито отримав копію вищевказаної постанови, що не відповідає дійсності. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 23 від 6 вересня 2013 року підпис у графі «Підпис правопорушника» в постанові стосовно ОСОБА_7 виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою.
Таким чином, ОСОБА_6 частково підробив офіційний документ, а саме постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЛГ № 204901 від 29 січня 2013  року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 178 КУпАП та надав її разом з протоколом про адміністративне правопорушення на реєстрацію інспектору штабу Старобільського РВ ГУ МВС України в Луганській області для внесення відомостей в журнал «Облік матеріалів про адміністративне правопорушення та протоколів про адміністративне затримання» з метою формування в подальшому статистичного звіту про роботу органу внутрішніх справ.
Крім того, ОСОБА_6 12 лютого 2013 року з метою штучного нарощування показників у службовій діяльності склав та підписав від імені посадової особи органу внутрішніх справ та від імені ОСОБА_8 завідомо недостовірне пояснення від імені останнього, яке він фактично не надавав, та, відповідно, не підписував. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 23 
від 6 вересня 2013  року підписи від імені ОСОБА_8 , розташовані в поясненні від імені ОСОБА_8 в матеріалах справи про адміністративне правопорушення серії ЛГ № 214901 від 12 лютого 2013 року за ст. 176 КУпАП, виконані не ОСОБА_8 , а іншою особою. В подальшому вказаний недостовірний офіційний документ був покладений в основу звинувачення ОСОБА_8 за ст. 176 КУпАП та був невід`ємною частиною протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_8 за ст. 176 КУпАП. Потім ОСОБА_6 на основі зазначених вище недостовірних документів заповнив бланк постанови у справі про адміністративне правопорушення від 12 лютого 2013 року та надав її заступнику начальника Старобільського РВ ГУ МВС України на підпис, який на підставі зібраних доказів, що містили недостовірні відомості та є недопустимими, зробив помилковий висновок про наявність в діях ОСОБА_8 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого 
ст. 176 КУпАП.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 1 
ст. 366 КК, як видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Під час судового розгляду суд першої інстанції виправдав ОСОБА_6 , дійшовши висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, а висунуте йому обвинувачення у вчиненні цього злочину ґрунтується лише на припущеннях і недопустимих доказах.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст.  366 КК і не погоджується з рішенням про визнання доказів недопустимими, а саме матеріалів справ про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , висновків почеркознавчих експертиз. При цьому вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), посилаючись на те, що не надано належної оцінки всім доказам у їх сукупності, що суттєво вплинуло на законність прийнятих ними рішень. Крім того, зазначає, що апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , який належним чином не був повідомлений про час та місце судового розгляду. Окрім того, вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам 
ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою.
ОСОБА_6 подав на касаційну скаргу прокурора заперечення, в якому просить судове рішення щодо нього залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу обґрунтованою та просила її задовольнити.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
Згідно з вимогами п. 3 ч.1 ст. 373 КПК, якщо у кримінальному провадженні не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до 
статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Суд дотримався зазначених вимог закону під час розгляду справи щодо ОСОБА_6 , при цьому виходив із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 17 КПК про те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на користь цієї особи.
З матеріалів провадження вбачається, що суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Дотримався суд також норм, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. 
Ретельно перевіривши всі зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. 
Так, суд проаналізував показання ОСОБА_6 , який не визнаючи вину у пред`явленому обвинуваченні, показав, що 29 січня 2013 року приблизно 
о 20 годині він з ОСОБА_10 ніс службу неподалік будинку № 40 по вул.  Ватутіна в м.  Старобільську. Вони зупинили ОСОБА_7 , який за зовнішнім виглядом був у нетверезому стані, і оскільки у нього не було документів, які б посвідчували його особу, вони за даними бази АРМОР з`ясували його ім`я, прізвище, по-батькові. Потім він склав у присутності свідка ОСОБА_11 протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 178 КУпАП і його власноруч підписав. ОСОБА_7 , який був у стані сильного алкогольного сп`яніння, вину визнав та отримав під підпис протокол і постанову про вчинення адміністративного правопорушення.
Крім того, 12 лютого 2013 року він близько 11 години із дозволу ОСОБА_12 провів огляд квартири за адресою: АДРЕСА_2 та виявив факт зберігання самогону в пластиковій пляшці 1,5 л, що належав ОСОБА_8 . За  цим фактом був складений протокол за ст. 176 КпАП в присутності ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які його підписали, а також підписав ОСОБА_8 . Цього ж дня заступником начальника міліції ОСОБА_15 було розглянуто протокол та винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 51  грн і знищено самогон у встановленому законом порядку в присутності понятих, а ОСОБА_8 повідомили про винесену постанову.
Суд надав належну оцінку показанням потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що у січні–лютому 2013  року складалися протоколи про адміністративне правопорушення дільничним інспектором, при цьому вони знаходилися у стані алкогольного сп`яніння, не все пам`ятають чітко, вважають себе винними. 
Також суд дав належну оцінку показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , зазначивши, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 та вказаних свідків доводять невинуватість ОСОБА_6 , спростовуючи пред`явлене йому обвинувачення, та підтверджують факт вчинення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 адміністративного правопорушення та складання на них протоколів.
Крім того, проаналізувавши дані, що містяться у долучених до провадження в якості речових доказів матеріалах справ про адміністративне правопорушення за ст. 176 КУпАП стосовно ОСОБА_8 та за ст. 178 КУпАП стосовно ОСОБА_7 , а також висновках почеркознавчих експертиз за результатами дослідження цих документів, суд визнав їх недопустимими доказами.
Обґрунтовуючи рішення про визнання вказаних доказів недопустимими, суд зазначив, що матеріали справ про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було вилучено 25 червня 2013 року, тобто до внесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР та отримано їх без попереднього дозволу суду.
У касаційній скарзі прокурор вважає це рішення суду безпідставним, вказуючи, що матеріали справ про адміністративне правопорушення було витребувано для здійснення прокурорського нагляду, а не у зв`язку з перевіркою чи розслідуванням обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
Однак, матеріали справ про адміністративне правопорушення та висновки експертиз суд проаналізував та обґрунтовано зазначив, що викладені в них відомості не можуть достеменно свідчити про винуватість ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні службового підроблення, оскільки потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показували, що протоколи про адміністративні правопорушення складалися на місці, а під час вчинення адміністративних правопорушень вони перебували у стані алкогольного сп`яніння (крім того, ОСОБА_7 зазначав, що протокол підписував у незручному положенні і на сильному морозі), а тому не можуть заперечувати, що підписи в пред`явлених документах проставлено ними.
Таким чином, місцевий суд хоча й визнав недопустимими доказами матеріали справ про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також висновки почеркознавчих експертиз щодо документів, які містяться у цих матеріалах, проте одночасно дослідив їх та надав їм оцінку й за критеріями належності та достовірності, а у сукупності з іншими доказами – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення щодо висунутого  ОСОБА_6 обвинувачення.
Виходячи з вищезазначеного, дослідивши показання ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , показання свідків та інші докази, суд правильно встановив відсутність обставин, на які покликається прокурор.
А тому визнання речових доказів – матеріалів адміністративних справ щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також висновків почеркознавчих експертиз щодо документів, які містяться у цих матеріалах, недопустимими доказами, на думку колегії суддів, істотно не вплинуло на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення не було надано суду жодних неспростованих доказів, які би доводили винуватість ОСОБА_6 у вчиненні службового підроблення, тобто у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
За наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що зібраними у кримінальному провадженні доказами не доведено, що в діях ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, у зв`язку з чим виправдав останнього на підставі, передбаченій п. 3 ч.1 ст.373 КПК.
Таким чином, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 373 та 374  КПК.
Переглядаючи вирок щодоОСОБА_6 в апеляційному порядку, апеляційний суд  відповідно до вимог ст. 94 КПКнадав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів в ухвалі детальний аналіз досліджених доказів, перевірив всі доводи апеляційної скарги прокурора та дійшов правильного висновку про обґрунтованість виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 366 КК, визнавши доводи прокурора про порушення місцевим судом матеріального та процесуального закону такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. 
З наведеними в ухвалі мотивами, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали,погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Доводи прокурора про розгляд кримінального провадження апеляційним судом за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , який належним чином не був повідомлений про час та місце судового розгляду є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження виклик ОСОБА_8 здійснювався неодноразово у встановленому законом порядку, але до суду він не з`являвся з невідомих суду причин. 
Ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. ст. 370 і 419  КПК.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено.
А тому касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючисьстаттями 433, 434, 436, 440–442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                          ОСОБА_3