Постанова
Іменем України
 
18 вересня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 446/1282/15-ц
провадження № 61-34481св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Ременівська сільська рада Кам`янка-Бузького району Львівської області,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2017 року у складі судді              Самсіна М. Л. та ухвалу Апеляційного суду львівської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У червні 2015 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,третя особа - Ременівська сільська рада Кам`янка-Бузького району Львівської області,про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що                        після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_4 вона звернулася до державного нотаріуса Кам`янка-Бузького нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини і дізналася про існування двох заповітів, посвідчених секретарем Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської областіПаночко О. І., а саме: заповіту від 08 квітня 2011 року, яким її матір заповіла                ОСОБА_3 державні акти на земельні ділянки серії ЯЕ № 547262 , серії ЯЕ № 547263, серії ЯЕ № 547264, видані 04 серпня 2009 року, та державний акт серії ЛВ № 044053, виданий 25 серпня 2004 року; заповіту від 04 лютого 2014 року, яким її матір заповіла ОСОБА_2 житловий будинок, належні до нього господарські будівлі та земельну ділянку біля будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені заповіти складені з порушенням законодавства України, оскільки ОСОБА_4 тривалий час хворіла, приймала багато ліків і могла не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Почерк і характер підпису у заповітах змінено, що свідчить про відсутність волевиявлення матері на їх вчинення. Враховуючи викладене та посилаючись на положення частини першої статті 225, статті 1241, частини другої статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просила визнати недійсними заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 08 квітня 2011 року, та заповіт        ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 04 лютого 2014 року.
 
В запереченні на позовну заяву  ОСОБА_2 зазначила, що заповіт             ОСОБА_5 , посвідчений 04 лютого 2014 року секретарем Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Паночко О. І., відповідав волі заповідача і волевиявлення спадкодавця було вільним. У тексті цього заповіту зазначено, що ОСОБА_4 його вголос прочитала та власноручно підписала, що відповідає вимогам законодавства та вказує на те, що в момент складання заповіту вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. Медичний огляд на підтвердження інвалідності  ОСОБА_1 проходила лише 03 лютого 2015 року, тобто після смерті спадкодавця і на час відкриття спадщини вона не мала підтвердження своєї інвалідності, відповідно й не мала права на обов`язкову частку у спадковому майні.
 
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня              2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що заповіти складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу їх складання, особисто підписані заповідачем ОСОБА_4 , волевиявлення якої було вільним і відповідало її волі, тому підстави для визнання заповітів недійсними відсутні. Третю групу інвалідності ОСОБА_1 було встановлено після смерті ОСОБА_4 , тому вона не мала права на обов`язкову частку у спадщині.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 відхилено. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи, оскільки позов пред`явлено з підстав, передбачених частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), і доказуванню підлягали обставини стосовно того, чи усвідомлювала            ОСОБА_4 на момент складання заповітів значення своїх дій та чи могла керувати ними. Клопотання про призначення судової психіатричної експертизи ОСОБА_1 не заявляла.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У липні 2017 року  ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в суді першої інстанції вона заявляла клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та допит свідків, які не були належним чином розглянуті, внаслідок чого суди були позбавлені можливості зробити висновок щодо впливу сторонніх факторів на волю ОСОБА_4 , встановити, чи могла вона усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також, чи підписувала вона оспорювані заповіти. Зазначивши про те, що ОСОБА_1 не має права на обов`язкову частку у спадщині, суди безпідставно послалися на довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 712834, оскільки ця довідка видана після проходження повторного медичного огляду. При цьому суди не звернули уваги на лист Міжрайонної спеціалізованої онкологічної медико-соціальної експертизи № 2 Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи, яким підтверджено, що з 2008 по 2010 роки ОСОБА_1 була інвалідом другої групи, а з 2010 року - інвалідом третьої групи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
05 червня 2018 року справу № 446/1282/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка була матір`ю ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_2 .
 
За життя ОСОБА_4 склала особисті розпорядження на випадок своєї смерті.
 
Заповітом від 08 квітня 2011 року, який посвідчено секретарем Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Паночко О. І. та зареєстровано в реєстрі за № 15, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 , 1958 року народження, жителю села Ременів: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії                         ЯЕ № 547262, виданий 04 серпня 2009 року; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 547263, виданий 04 серпня 2009 року; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 547264, виданий 04 серпня 2009 року; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 044053, виданий 25 серпня 2004 року.
 
Заповітом від 04 лютого 2014 року, який посвідчено секретарем Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Паночко О. І. та зареєстровано в реєстрі за № 11, ОСОБА_4 заповіла належний їй житловий будинок, господарські будівлі та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , 1984 року народження, жительці міста Львова. 
 
11 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_4 . У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначила, що вона приймає спадщину відповідно до статті 1241 ЦК України, крім неї спадкоємцем є також ОСОБА_2 .
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
 
Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчують заповіти (крім секретних) уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
 
В судах першої та апеляційної інстанцій секретар Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської областіПаночко О. І. підтвердила, що для складання заповітів 08 квітня 2011 року та 04 лютого 2014 року ОСОБА_4 особисто прибула до сільської ради, де добровільно без будь-якого примусу склала заповіти. Дії ОСОБА_4 на момент вчинення заповітів були свідомими, їй було роз`яснено наслідки вчинення заповітів та право змінювати чи скасовувати їх за життя. Жодного сумніву щодо дієздатності ОСОБА_4 при складанні та посвідченні заповітів не виникало. Заповіти від 08 квітня 2011 року та від 04 лютого 2014 року ОСОБА_4 підписувала особисто.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вищевказані заповіти є недійсними, оскільки ОСОБА_4 тривалий час хворіла, приймала багато ліків і могла не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, почерк і характер підпису в заповітах змінено, що свідчить про відсутність волевиявлення на їх вчинення.
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).
 
При розгляді цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій жодною із сторін клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи не заявлялося.
 
Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Згідно зі статтею 57, частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповітів 08 квітня 2011 року та 04 лютого 2014 року ОСОБА_4 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинила ці правочини проти своєї справжньої волі, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.
 
При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що при посвідченні заповітів були дотримані вимоги щодо їх форми - заповіти складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу їх складання. Відповідно до вимог статті 1251 ЦК України оспорювані заповіти були посвідчені секретарем Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської областіПаночко О. І. і при їх складанні та посвідченні дотримано таємницю заповітів відповідно до статті 1255 ЦК України.
 
З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і що заповіти було вчинено проти її справжньої волі.
 
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
 
Посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на те, що вона має право на обов`язкову частку у спадковому майні не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі вона не заявляла вимог про визнання її права на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 і доказів відмови їй нотаріусом в оформленні права на спадщину не надала. Вказані аргументи заявника, як і вказівка суду про те, що ОСОБА_1 не мала права на обов`язкову частку у спадщині, не впливають на правильність вирішення справи по суті.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотань про призначення почеркознавчої експертизи, є необґрунтованими з огляду на таке. 
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
 
Статтею 145 ЦПК України 2004 року передбачено, що призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
 
Обов`язковість вимог статті 145 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі статті 225 ЦК України, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року.
 
У цій справі ОСОБА_1 просила визнати недійсними заповіти на підставі частини першої статті 225 ЦК України, оскільки вважала, що ОСОБА_4 в момент вчинення заповітів не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. З огляду на вказану правову підставу позову належним доказом на підтвердження позовних вимог мав бути саме висновок посмертної судової психіатричної експертизи, однак клопотання про її призначення сторони не заявляли. При цьому факт підписання заповітів особисто ОСОБА_4 встановлений судами на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов