ПОСТАНОВА
Іменем України

13 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 808/1070/17
адміністративне провадження № К/9901/3747/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  808/1070/17
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до господарського суду Запорізької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Мельник В. В., Сафронова С. В., Чепурнов Д. В.) від 25 жовтня 2017 року, 
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до господарського суду Запорізької області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 25 липня 2017 року, просив:
- визнати протиправною бездіяльність господарського суду Запорізької щодо не забезпечення ОСОБА_1 виплати вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а також відмову у виплаті цієї допомоги;
- зобов`язати господарський суду Запорізької області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції, діючій до 27 березня 2014 року).
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що як право на відставку, так і виплату у зв`язку з цим одноразової вихідної допомоги ОСОБА_1 набув ще 14 листопада 2011 року, тобто до прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», а тому у відповідності до положень ст. 22, 58 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20 березня 1952 року) має право на отримання при виході у відставку на виплату одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, яка в даному випадку виступає як «правомірне (очікуване) сподівання».
3. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року позов задоволено частково.
Зобов`язано господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 280000 гривень.
В іншій частині позову - відмовлено.
Присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань господарського суду Запорізької області судові витрати у розмірі 320 гривень.
4. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року задоволено апеляційну скаргу господарського суду Запорізької області.
Скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року.
Відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 
5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року та залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року.
6. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк до 24 грудня 2017 року для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
7. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
8. Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №  2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
9. 27 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі № 808/1070/17 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Желтобрюх І. Л. - головуючий суддя, Білоус О. В., Стрелець Т. Г.).
10. Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
11. 23 січня 2018 року до Верховного Суду від господарського суду Запорізької області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
12. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 690/0/78-19 від 11 червня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І. Л., що унеможливлює її участь у розгляді касаційної скарги.
13. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
14. Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
15. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1417/99 від 30 жовтня 1999 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді арбітражного суду Запорізької області. 
16. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про арбітражний суд» № 2538-III від 21 червня 2001 року арбітражний суд Запорізької області перейменовано в господарський суд Запорізької області.
17. Постановою Верховної ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді господарського суду Запорізької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
18. Наказом в.о. голови господарського суду Запорізької області № 38к від 14 листопада 2016 року ОСОБА_1 відраховано зі складу господарського суду Запорізької області.
19. 14 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Запорізької області із заявою про виплату йому вихідної допомоги судді у зв`язку із відставкою, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»
20. Листом від 14 березня 2017 року № 08-13-01/743/2017 господарський суд Запорізької області повідомив ОСОБА_1 , що ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, якою було передбачено, що суддя, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного закону, згідно із Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII. У зв`язку із цим підстав для виплати такої допомоги з 01 квітня 2014 року немає.
21. Вважаючи своє право на отримання вихідної допомоги у зв`язку із відставкою порушеним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
22. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що законодавцем всупереч положенням Конституції України щодо забезпечення незалежності і недоторканості суддів, зокрема в частині матеріального забезпечення суддів у відставці, допущено юридичну невизначеність цих гарантій щодо певної категорії суддів, чим фактично допущено виникнення неконституційної різниці в гарантіях незалежності суддів, всупереч приписам ст. 58 Конституції України, а тому незалежно від дати звільнення позивача у відставку та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення, Позивач має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набув таке право ще задовго до фактичного виходу у відставку і таке право було гарантовано йому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 від 07 липня 2010 року.
23. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що на момент реалізації позивачем права на відставку норма Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку втратила чинність, тобто не існувала, відтак підстави для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги відсутні.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
24. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.
25. Зокрема, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції фактично не розмежовано поняття уже набутого ним права на відставку і отримання вихідної допомоги (яке відповідно до ст. 22 Конституції України не могло бути скасовано) і реалізацію цього права. При цьому, не взято до уваги, що набуте позивачем право на відставку з отриманням вихідної допомоги скаржник міг реалізувати у будь-який час до досягнення конституційного строку перебування на посаді судді.
26. Доводи скаржника зводяться до того, що позивач набув право на відставку ще у 2011 році, відтак до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми законів, які були чинними на період набуття ним права на відставку. Зміни, внесені до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» згідно із Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», не можуть обмежувати його правомірні очікування та законне право отримати вихідну допомогу в зв`язку з відставкою.
27. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, рішення Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваним судовим рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог.
V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
28. Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
29. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, у редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1515-VІІІ, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
31. Згідно п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, у редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1515-VІІІ, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив у разі подання суддею заяви про відставку або звільнення з посади за власним бажанням.
32. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), у редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1515-VIII, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. 
Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
33. Згідно ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI, у редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1515-VІІІ, питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.
Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.
34. З 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VIІ (далі - Закон № 1166-VIІ) (за винятком окремих його положень, зокрема підпункту 2 пункту 28 розділу ІІ, які набрали чинності з 01 травня 2014 року), яким, крім іншого, із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою»), частиною першою якої було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
35. Отже, з 01 квітня 2014 року Закон № 2453-VI діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.
VI. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
36. Суд наголошує, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі ст. 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
37. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
38. Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності.
39. Чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством визначений порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.
40. Реалізація права позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулася в момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови - 08 вересня 2016 року.
41. Водночас, з 01 квітня 2014 року статтю 136 Закону № 2453-VI, якою було передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, виключено на підставі Закону № 1166-VII.
42. Рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII у частині виключення статті 136 Закону № 2453-VI Конституційним Судом України на момент виникнення спірних правовідносин не приймалося.
43. У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58  Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
44. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.
45. Закон № 2453-VI, у редакції, чинній на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
46. За таких обставин, Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування положень Закону № 2453-VІ і виплати позивачу вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
47. Аргументи ОСОБА_1 про матеріальне забезпечення судді, як однієї з конституційних гарантій його незалежності, є обґрунтованими. Проте, у контексті спірних правовідносин слід звернути увагу на те, що звернення до суду з цим позовом зумовлено відмовою у виплаті вихідної допомоги, право на отримання якої Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №  2862-ХІІ (Закон, який діяв на час призначення позивача на посаду судді) та Закону № 2453-VI встановлювали до набрання чинності згаданих змін у законодавстві.
48. Конституційний Суд України у рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.
49. Щодо доводів скаржника про те, що він мав законні очікування отримати задекларовану державою у статті 136 Закону № 2453-VI вихідну допомогу, як одного із елементів гарантії незалежності суддів, Суд зазначає таке.
50. Механізм захисту права власності передбачений статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року. Положеннями цієї статті передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
51. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (п. 23 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року в справі «Сук проти України», заява №10972/05; п. 23 рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року в справі «Кечко проти України», заява №63134/00).
52. Отже, ЄСПЛ визначив, що обов`язковою умовою визнання існування у особи легітимних сподівань (legitimate expectations) має бути чинність законодавчої норми, якою передбачаються певні доплати.
53. Зважаючи на таку практику ЄСПЛ, Суд дійшов висновку, що особа має легітимні сподівання лише за умови, якщо законодавча норма, якою передбачаються певні виплати є чинною.
54. Відтак, Суд доходить висновку, що позивач не мав законних легітимних сподівань отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, оскільки на час його звільнення виплата вихідної допомоги при виході у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не передбачалася.
55. Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що принцип правової визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Для того щоб досягнути цієї довіри, держава зобов`язана зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватися законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (Європейська комісія «за демократію через право» (венеційська комісія) Доповідь, схвалена Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, - Венеція, 25-26 березня 2011 року).
56. Принцип юридичної визначеності вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (Європейська комісія «за демократію через право» (венеційська комісія) Доповідь, схвалена Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, - Венеція, 25-26 березня 2011 року).
57. Зважаючи на таке тлумачення принципу юридичної визначеності, Суд доходить висновку, що норми законів України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №  2453-VI щодо виплати вихідної допомоги при виході у відставку відповідають змісту такого принципу. Ці норми є однозначно зрозумілими й доступними для суспільства, набули чинності і почали застосовуватися задовго до подання позивачем заяви про звільнення з посади судді.
58. Отже, за встановлених у цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимоги позивача про виплату вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, яка була передбачена статтею 136 Закону № 2453-VI, не ґрунтуються на законі, а отже підстав для задоволення позову немає.
59. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
60. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
61. Оцінюючи решту доводів касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваного судового рішення, та їм була надана належна правова оцінка, аргументів, які б доводили порушення апеляційним судом норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
62. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
63. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з висновками апеляційного суду у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.
64. Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
65. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
66. Оскільки Суд залишає в силі рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі № 808/1070/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов