ПОСТАНОВА
Іменем України

31 жовтня 2019 року 
Київ
справа №813/773/16
адміністративне провадження №К/9901/28386/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області на постанову   Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2016 року (колегія у складі суддів: Богаченка С.І., Рибачука А.І., Старунського Д.М.)  у справі № 813/773/16 (876/5647/16) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, Підприємець) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області (надалі відповідач, податковий орган) про визнання протиправним та скасування рішення податкового органу про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.
В обґрунтування позовних вимог Підприємець зазначає, що в нього відсутній податковий борг саме як у фізичної особи-підприємця.
Львівський окружний адміністративний суд постановою від 29 червня 2016 року у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що станом на 31 грудня 2015 року сума боргу 2923,18 грн та пеня в розмірі 0,98 грн позивачем не сплачена, а тому відповідачем правомірно винесено рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку на підставі абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298 статті 298 Податкового кодексу України.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 27 жовтня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову постанову, якою позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення податкового органу про анулювання свідоцтва платника єдиного податку від 31 грудня 2015 року № 16507/13-04-17-01/1393/28.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржене рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку, залишив поза увагою право позивача бути обізнаним про наявність у нього заборгованості зі сплати єдиного податку та можливість оскарження ним вимоги у встановленому порядку.
Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції податковий орган подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.
Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що Підприємець з 1 січня 2012 року застосовує спрощену систему оподаткування та зареєстрований платником єдиного податку третьої групи (5 % доходу).
31 грудня 2015 року податковим органом на підставі абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 та пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України прийнято рішення № 16507/13-04-17-01/1393/28 про анулювання позивачу свідоцтва платника єдиного податку.
Підставою для прийняття вказаного рішення послужили відомості картки особового рахунку позивача, згідно з якими в нього був наявний податковий борг на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, який станом на 31 грудня 2015 року становив 2924,16 грн.
Абзацом 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України (тут та надалі в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного рішення) встановлено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.
В свою чергу, як встановлено абзацом 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що податковим органом залишено поза увагою право позивача бути обізнаним про наявність в нього заборгованості зі сплати єдиного податку.
Суд не погоджується з таким висновком з огляду на його передчасність. Зазначивши, що позивач не обізнаний про наявність податкового боргу, суд апеляційної інстанції не встановив на підставі належних та допустимих доказів наявність боргу, підстави та період його виникнення. Не встановив, чи є такий податковий борг (у разі наявності) узгодженим. 
Касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу податкового органу в межах її доводів, вважає висновки суду апеляційної інстанцій щодо неправомірності спірного рішення передчасними та необґрунтованими, а відтак таке судове рішення не є таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Приймаючи рішення, суд апеляційної інстанції не скористався можливістю витребувати належні докази для встановлення всіх обставин справи.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинної на період розгляду судами попередніх інстанцій даної справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Як встановлено частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені судом апеляційної інстанції, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже Суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не дослідивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити частково.
2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2016 року у справі № 813/773/16 (876/5647/16) скасувати та направити справу на новий розгляд до Львівського апеляційного адміністративного суду.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
С.С. Пасічник
Судді Верховного Суду