Постанова
іменем України
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 462/4173/17
провадження № 51-3867км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140000000608 щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, 
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Вказаним вироком частково задоволено цивільний позов та з засудженого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ухвалено стягнути грошові кошти у розмірі по 400000 грн. кожному в якості компенсації завданої моральної шкоди. Крім того вирішено долю речових доказів та витрат
у провадженні.
Згідно з вироком, 27 липня 2017 року близько 09:00 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по 
вул. Городоцькій у м. Львові в напрямку центра міста, при проїзді ділянки регульованого перехрестя з вул. Ярослава Мудрого, порушив вимоги Розділу Р.1.5., п. 1.10, Р.2 п. 2.3. пп. «б» та пп.«д»; п. 2.9 пп. «а»; Р.8 п. 8.7.3 пп. «е»; Р. 16 п. 16.3 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, створив небезпеку для руху пішоходів, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, створив аварійну обстановку та загрозу безпеці дорожнього руху, здійснив проїзд перехрестя та регульованого пішохідного переходу на заборонений «червоний» сигнал світлофора, не надавши переваги в русі пішоходу ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину на дозволений «зелений» сигнал світлофора, внаслідок чого здійснив на неї наїзд. В результаті вказаних дій потерпілій було заподіяно тяжких тілесних  ушкоджень, які призвели до настання смерті.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення
суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
Не погоджуючись з такими рішеннями судів, засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій вказує про допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає неправильною кваліфікацію його дій, оскільки наслідком вчиненого ним злочину є тяжке тілесне ушкодження, а не заподіяння смерті.
Вказує, що суд, призначаючи покарання, належним чином не врахував дані про його особу, наявність на утриманні малолітньої доньки та догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю, позитивну процесуальну поведінку, визнання вини у скоєному, глибоке співчуття родичам потерпілої, матеріальну допомогу на лікування потерпілої. Наявність вказаних обставин, на думку засудженого, дає підстави для застосування кримінально-правової норми, передбаченої ст. 69 КК, та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Крім того, в касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не погоджується з розміром задоволеного цивільного позову та просить зменшити суму стягнення, при цьому вказує, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 242 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) не задовольнив його клопотання про призначення судової психологічної експертизи, безпідставно зазначив про його відмову від заявленого клопотання. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого, оскаржені судові рішення вважала законними 
та обґрунтованими.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, інших клопотань, заперечень до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої
та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Колегія суддів вважає безпідставними твердження засудженого про неправильну кваліфікацію його дій, оскільки вказане спростовується належними, допустимими доказами перевіреними судами обох інстанцій у передбаченому законом порядку.
Для застосування ч. 2 ст. 286 КК обов`язковим є встановлення необхідного причинного зв`язку між порушенням правил безпеки руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, та спричиненням смерті потерпілого. Лише в разі, коли між суспільно-небезпечним діянням
і заподіяною потерпілому смертю зв`язок є випадковим, оскільки він був обумовлений сторонніми зовнішніми обставинами, що не залежать від волі винуватого, який не передбачає і не може передбачити заподіяння смерті внаслідок їх впливу, спричинена смерть не може бути поставлена в провину особі й відповідальність за ч. 2 ст. 286 КК за цією ознакою наставати не може. Тобто вирішальне значення при кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК є оцінка характеру вчиненого ним діяння щодо порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, якому має бути внутрішньо притаманна властивість заподіювати смерть як єдиний або альтернативний наслідок такого порушення, що випливає з його внутрішньої природи, зокрема і в тих випадках, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з діянням, не був усунений лікарським втручанням, навіть якщо й міг бути ним усунений, зокрема через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання тощо. 
Так, згідно висновку експерта № 77/17 від 16 серпня 2017 року (закінчена 28 серпня 2017 року) ОСОБА_10 отримала поєднану травму у вигляді перелому лобної кістки з переходом на основу черепа, забою головного мозку важкого ступеня з внутрішньо-мозковим крововиливом лівої лобної та скроневої часток, переломів лобкової та сідничних кісток тазу, перелому правої великогомілкової кістки, забою легенів, яка ускладнилась гнійним запаленням легенів, абсцесом нижньої частки лівої легені, респіраторним дистрес-синдромом, набряком легенів, трофічними змінами нирок та печінки, набряком-набуханням головного мозку. Вказані ушкодження є наслідком контактів з тупими твердими предметами незадовго до доставлення в лікарню 
27 липня 2017 року, отримані під час дорожньо-транспортної пригоди. Ушкодження тіла громадянки ОСОБА_10 були небезпечними для життя в момент їх заподіяння, привели до настання смерті, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Ушкодження тіла громадянки ОСОБА_10 , заподіяні внаслідок контакту з транспортним засобом під керуванням засудженого, були небезпечними для життя в момент
їх заподіяння, тобто такими, що самі по собі загрожують життю потерпілого
в момент заподіяння або за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитися смертю, як правило, тягнуть за собою загибель потерпілого і не призводять до смертельного наслідку лише в силу перебігу обставин, що не залежать від волі винного. Ці тілесні ушкодження призвели до настання смерті, між якою та порушенням ОСОБА_6 вимог Розділу Р.1.5., п. 1.10, Р.2 п. 2.3. пп. «б» та пп.«д»;
п. 2.9 пп. «а»; Р.8 п. 8.7.3 пп. «е»; Р. 16 п. 16.3 Правил дорожнього руху України, у передбаченому КПК порядку встановлено та доведено наявність необхідного причинного зв`язку, який є юридичною ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і встановлюється не експертом, а органом досудового розслідування, судом на підставі доказів, одним з яких є висновок експерта, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Що ж стосується доводів, викладених у касаційній скарзі, про явну несправедливість призначеного покарання через суворість, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаних цілей покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його невідворотні наслідки, спосіб вчиненого злочину, обставини, які негативним чином характеризують поведінку засудженого до вчинення злочину, зокрема його неодноразове притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності, думку прокурора та потерпілих щодо обрання основного та додаткового покарання. При цьому, суд врахував обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння під час керування автомобілем у населеному пункті, чим грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, тим самим виявив байдуже ставлення до життя людини, що є найвищою соціальною цінністю згідно ст. 3 Конституції України. 
Також судом враховано і обставини, які пом`якшують покарання, а саме: сприяння розкриттю злочину та щире каяття, а також те, що засуджений утримує малолітню дитину та матір, яка є особою з інвалідністю.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, серед яких і ті, на які засуджений вказує у своїй касаційній скарзі, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що не є максимальним покаранням, визначеним санкцією ч. 2 ст. 286 КК. 
Звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями. 
Колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність підстав для такого звільнення за встановлених обставин справи, враховуючи тяжкість злочину та особу винного, оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. 
Не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду доводи засудженого про наявність підстав для призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, згідно зі ст. 69 КК. Кримінально-правова норма, передбачена ч. 1 ст. 69 КК, визначає підставу для такого призначення покарання. Ця норма може бути застосована судом за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто підставою її застосування є встановлення судом хоча б однієї обставини, що пом`якшує покарання, та принаймні однієї обставини, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
Суд, встановивши наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, не встановив жодної обставини, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстави для призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. 
Твердження засудженого про постійне місце роботи, глибоке співчуття родичам загиблої та матеріальну допомогу на лікування потерпілої не є безумовною підставою для застосування до ОСОБА_6 положень статей 69, 75 КК.
З огляду на викладене, колегія суддів не встановила невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, його розмір вважає пропорційним і співмірним вчиненому та його наслідкам, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Безумовні підстави для зміни чи скасування судового рішення в цій частині відсутні. 
Водночас, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів знайшла слушними доводи про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді цивільного позову, оскільки судом не розглянуто клопотання ОСОБА_6 про призначення експертизи.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 24 січня 2018 року через канцелярію Залізничного районного суду м. Львова було подано клопотання засудженого про призначення судової експертизи для встановлення розміру заподіяної моральної (немайнової) шкоди. Вказане клопотання було оголошено головуючим в судовому засіданні, при цьому зазначено про можливість учасників провадження з ним ознайомитися.
Матеріалами кримінального провадження та аудіозаписом судового засідання підтверджуються доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що судом першої інстанції клопотання про призначення судової психологічної експертизи не було розглянуте в порядку, передбаченому ст. 350 КПК. 
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, але якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, про що зазначено 
в ч. 5 ст. 128 КПК. Суд задовольняє цивільний позов в кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 1 ст. 129 КПК, в залежності від доведеності його підстав і розміру. 
В порядку та з підстав, визначених статтями 242, 244 КПК експертизи проводяться за ініціативою сторін кримінального провадження для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, завданням якого, відповідно до ст. 2 КПК є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. 
Апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК, апеляційну скаргу в цій частині належним чином не перевірив, що не дає підстав вважати наведені апеляційним судом мотиви постановленого рішення обґрунтованими та переконливими. 
За таких обставин судові рішення в частині вирішення цивільного позову
як такі, що постановлені з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції
у порядку цивільного судочинства.
На думку колегії суддів рішення в частині вирішення цивільного позову підлягає перегляду в зв`язку з необхідністю дослідження відповідних доказів, однак, з огляду на процесуальні обмеження, передбачені ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції такими повноваженнями не наділений, а тому зазначені питання підлягають вирішенню місцевим судом під час нового розгляду справи в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 
та призначити у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У решті судові рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3