ПОСТАНОВА
Іменем України

16 жовтня 2019 року 
Київ
справа №176/797/14-а
адміністративне провадження №К/9901/22281/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу №   176/797/14-а
за позовом ОСОБА_1 
до П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України
про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року (у складі головуючого судді Павловської І.А.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року (у складі колегії: головуючого судді Білак С.В., суддів Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.),
В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом до П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови йому в зарахуванні до стажу роботи період роботи з 19 жовтня 1988 року по 18 вересня 1992 року, з 15 жовтня 1992 року по 30 вересня 1993 року, з 04 жовтня 1993 року по 30 червня 1994 року, з 01 липня 1994 року по 31 грудня 1995 року, 01 січня 1996 року по 04 квітня 1997 року, з 09 квітня 1997 року по 01 березня 1998 року в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі в пільговому обчисленні (один рік роботи - за один рік і шість місяців), період з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року - період відбування покарання у вигляді виправних робіт та відмови у включенні в заробіток для обчислення пенсії суми виплат за районними коефіцієнтами та північною надбавкою за період роботи з 15 жовтня 1992 року по 01 березня 1998 року;
- зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок пенсії з 22 вересня 2012 року, з урахуванням: пільгового стажу роботи з 19 жовтня 1988 року по 01 березня 1998 року в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі в пільговому обчисленні (один рік роботи - за один рік і шість місяців); районного коефіцієнта під час роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 15 жовтня 1992 року по 01 березня 1998 року; стажу роботи з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року - період відбування покарання у вигляді виправних робіт, з виплатою недоотриманих сум пенсії за результатами здійсненого перерахунку.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Відмовляю в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити певні дії.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга надійшла до суду 10  січня  2017  року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 січня  2017  року відкрито касаційне провадження у справі №  176/797/14-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.
У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15  грудня  2017  року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 15  жовтня  2019  року прийняв до провадження адміністративну справу №  176/797/14-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 16 жовтня  2019  року.
При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 з 19 жовтня 1988 року по 18 вересня 1992 року працював у Полтавському управлінні бурових робіт, вахтово-експедиційним методом роботи в місті Нягань, Тюменської області, Ханти - Мансійського автономного округу, з 15 жовтня 1992 року по 30 вересня 1993 року - у Нафтовидобувному управлінні «Талінськнафта», з 04 жовтня 1993 року по 30 червня 1994 року - у Тюменському управлінні бурових робіт Виробничого об`єднання «Красноленінськнефтегаз», з 01 липня 1994 року по 31 грудня 1995 року - у АТ ВТ «Няганьнефтепрогрес», з 01 січня 1996 року по 04 квітня 1997 року - у АТ ВТ «Кондпетролеум», з 09 квітня 1997 року по 01 березня 1998 року - у ВАТ «Кондпетролеум» Нафтовидобувного управління «Талінськнафта».
06 вересня 2012 року звернувся до УПФУ в місті Жовті Води із заявою про призначення йому пільгової пенсії за Списком №2.
Згідно розпорядження №139650 від 05 грудня 2013 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком на пільгових умовах по Списку №2, однак при обчисленні розміру пенсії не враховано суми виплат за районними коефіцієнтами та північною надбавкою (за період роботи з 15 жовтня 1992 року по 01 березня 1998 року) та пільговий коефіцієнт 1,5 за час роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі (за період з 19 жовтня 1988 року по 01 березня 1998 року), а також до страхового стажу не зараховано період відбування покарання у вигляді виправних робіт (за період з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року.
Не погоджуючись із розміром призначеної відповідачем пенсії у лютому 2014 року позивач звернувся до управління ПФУ в місті Жовтих Водах та головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявами про перерахунок та виплату пенсії з урахуванням періоду роботи в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі, районного коефіцієнту та зарахування до страхового стажу періоду відбування покарання у вигляді виправних робіт.
Відповідно до відповідей УПФУ в місті Жовтих Водах та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у здійснені перерахунку відмовлено у зв`язку із відсутністю законних підстав для його здійснення.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, відмовлено у задоволенні позовних вимог. Позивач зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, порушив право на отримання пенсії у тому розмірі, який повинен бути нарахований. Періоди його роботи у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі підтверджуються записами в трудовій книжці та архівними довідками, а тому висновки судів щодо підтвердження страхового стажу роботи у такі періоди строковими договорами є незаконними.
Крім того, позивач зазначає, що до заробітної плати для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу) у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувались внески на державне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати, з якої сплачувалися зазначені внески - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум. Особам, які проживали у районах, де до заробітної плати робітників та службовців встановлено районні коефіцієнти при призначенні пенсій враховувалася фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта. Отже, на думку позивача, суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача включити в заробіток для обчислення пенсії суми виплат за районними коефіцієнтами та північною надбавкою за періоди роботи з 15 жовтня 1992 року по 01 березня 1998 року.
Окрім того, позивач зазначає, що до стажу роботи зараховується будь-яка робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків. Відповідачем не надано доказів щодо правомірності прийняття рішення про відмову у зарахуванні часу відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення воді до загального трудового стажу, у зв`язку з тим, що чинне законодавство передбачає безумовне зарахування часу відбування засудженими покарання у виді виправних робіт у загальний стаж роботи.
13 лютого 2017 року до суду надійшли заперечення відповідача на касаційну скаргу позивача, в яких відповідач зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15  грудня  2017  року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15  грудня  2017  року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15  грудня  2017  року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15  грудня  2017  року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15  грудня  2017  року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" (далі - Указ від 10 лютого 1960 року), постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року № 1908-VІІ "Про розширення пільг на осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і у місцевостях, що прирівнюються до районів Крайньої Півночі" (далі - Указ від 26 вересня 1967 року).
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами (абзац третій пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").
Статтями 1-4 Указу від 10 лютого 1960 року передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій наступних пільг: виплату надбавок до заробітної плати; надання додаткових відпусток; можливість об`єднання відпусток, але не більш як за три роки; виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) в разі тимчасової втрати працездатності.
У статті 5 цього Указу зазначено про надання додаткових пільг, в тому числі щодо зарахування одного року роботи у вказаних районах за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності працівникам, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Статтею 3 Указу від 26 вересня 1967 року встановлено скоротити тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указ від 10 лютого 1960 року, з п`яти до трьох років та надавати зазначені пільги особам, які прибули в ці райони і місцевості з власної ініціативи, за умови укладення ними трудових договорів на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Про надання пільг, передбачених статтями 1-4 Указу від 10 лютого 1960 року, незалежно від наявності письмового строкового трудового договору, а пільг, передбачених статтею 5 Указ від 10 лютого 1960 року, - за умови укладання трудового договору, йдеться і в Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року № 530/П-28 (далі - Інструкція).
За змістом пункту 7 Інструкції трудові договори на певний строк (три або два роки) укладаються у письмовій формі міністерствами, відомствами, центральними установами, а також підприємствами, установами та організаціями, які розташовані в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з працівниками, які прибули на роботу в ці місцевості з інших районів держави.
Згідно з пунктом 6 Інструкції пільги, передбачені Указами від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року, надаються працівникам експедицій, цілорічних партій, нафторозвідок, загонів, які розташовані (базуються) у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також працівникам експедицій та інших геологорозвідувальних і топографо-геодезичних організацій, які розташовані (базуються) поза районами Крайньої Півночі і місцевостями, прирівняними до районів Крайньої Півночі, направленим на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, в цілорічні партії, нафторозвідки, загони.
Відповідно до пункту 5.9 Основних положень про вахтовий метод організації робіт, затверджених постановою Держкомпраці СРСР, Секретаріату ВЦРПС та Міністерства охорони здоров`я СРСР від 31 грудня 1987 рік № 794/33-82, працівникам підприємств та організацій, які виїжджають для виконання робіт вахтовим методом у райони Крайньої Півночі або в прирівняні до них місцевості з інших районів держави, надаються пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу від 10 лютого 1960 року.
Отже, на працівників, які працювали вахтовим методом в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу від 10 лютого 1960 року, а додаткові пільги, передбачені статтею 5 цього Указу, зокрема, зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із судами попередніх інстанцій про те, що на позивача не поширюється пільгове обчислення страхового стажу, оскільки він не укладав строковий трудовий договір на роботу на Крайній Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а працював вахтово-експедиційним методом в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі та в районах Крайньої Півночі (м. Нягань, Тюменської області, Ханти-Мансійського автономного округу).
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою, зокрема, у постановах  від 02 грудня 2015 року у справі № 338/357/15-а, від 13 квітня 2016 року у справі №  21-5592а15 та Верховного Суду висловленою у постановах від 21 листопада 2018 року у справі №  338/1152/14-а, від 11 грудня 2018 року у справі №  338/1096/15-а та від 14 березня 2019 року у справі №  343/859/15-а.
Зважаючи на відсутність у позивача права на пільги, передбачені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що його позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Згідно із пунктом 1 статті 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види для оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподаткованого доходу (прибутку), сукупного оподаткованого доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляють страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).
Відповідно до частини першої статті 96 Закону СРСР "Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР", особам, які проживають у районах, де до заробітної плати робітників і службовців встановлено районні коефіцієнти, при призначенні пенсій враховується фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта.
Обчислення пенсії із заробітної плати з урахуванням районних коефіцієнтів та північних надбавок проводиться лише за період роботи до 01 січня 1992 року, оскільки частиною третьою статті 96 вище вказаного Закону передбачено, що при вибутті осіб, які проживають у районах, де до заробітної плати встановлено районні коефіцієнти, за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлено, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону.
Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  та Законом України «Про пенсійне забезпечення» не передбачено включення до заробітної плати північної надбавки та районного коефіцієнта.
З вищевикладених норм вбачається, що з 01 січня 1992 року у разі виїзду особи за межі районів Крайньої Півночі обчислення заробітної плати, із якої призначаються пенсії, проводиться за виключенням районного коефіцієнту та північної надбавки.
Обчислення розміру пенсії із заробітної плати з урахуванням районних коефіцієнтів та північної надбавки проводиться за періоди роботи до 01 січня 1992 року. В той час як позивач просить врахувати коефіцієнт під час роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі в період з 15 жовтня 1992 року.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача про перерахунок пенсії з урахуванням районного коефіцієнта під час роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 15 жовтня 1992 року по 01 березня 1998 року.
З приводу доводів позивача, викладених у касаційній скарзі, стосовно перерахунку пенсії у період відбування ним покарання у вигляді виправних робіт суд зазначає наступне.
Як встановлено судами попередніх інстанцій із записів у трудовій книжці, позивач з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року відбував покарання у вигляді виправних робіт на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», як умовно засуджений без позбавлення волі.
Відповідно до частини другої статті 103 Виправно-трудового кодексу Української РСР за умови добросовісної роботи та пpимірної поведінки в період відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волi, цей час може бути включено в загальний трудовий стаж особи, яка відбуває покарання, на підставі ухвали суду в порядку, встановленому КПК України.
Згідно із статтею 95 Виправно-кримінального Кодексу України, який був чинний до 01 січня 2004 року, час відбування покарання у вигляді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.
Однак, як встановлено судами та не спростовується позивачем, ним не надано відомостей про те, що він звертався з позовом до суду про зарахування часу відбування виправних робіт з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року у загальний трудовий стаж.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач мав би право на зарахування часу відбування виправних робіт з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року у загальний трудовий стаж за умов визначених у ВТК Української РСР та Виправно-кримінальним кодексом України, за наявності рішення суду винесеного в порядку, встановленому КПК України про включення стажу відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волi в загальний трудовий стаж особи, проте такого рішення позивачем не надано.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для включення періоду з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року - період відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волi до загального трудового стажу позивача, та як наслідок, відсутності підстав для перерахунку пенсії з урахуванням стажу роботи з 01 жовтня 1985 року по 31 грудня 1985 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із судами попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до П`ятихатського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити певні дії.
Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними доводам позовної заяви, так і поданій позивачем апеляційній скарзі. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.
Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження  наявних у матеріалах справи доказів.
Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права. 
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№  23759/03 та №  37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950  року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950  року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» №  26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy №  33202/96).
Як зазначено у пункті 28 рішення у справі «Молдавська проти України» (заява №  43464/18), Суд враховує те, що закон, який застосований у цій справі не містить жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим 
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява №  2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява №  39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява №  33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява №  77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява №  18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№  1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№  1)»), серія А, №  30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, №  82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, №  226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), №  11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А №  176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява №  27798/95, пункт 56).
Суд враховує положення Висновку №  11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№  65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№  63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№  4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          І.В. Желєзний 
                                                                                          Н.В. Коваленко