Постанова  
Іменем України 
 
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 569/7583/17
провадження № 61-15114св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Приватне підприємство «Іоланта-Волинь», 
відповідачі: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онищук Ігор Миколайович,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «СААН», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року у складі судді Харечка С. П. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року Приватне підприємство «Іоланта-Волинь» (далі - ПП «Іоланта-Волинь») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищука І. М., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «СААН» (далі - ТОВ «Фірма «СААН»), ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2016 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 26 квітня 2016 року, прийнятою у справі № 918/803/15 за позовом ПП «Іоланта-Волинь» до ТОВ «Фірма «СААН», третя особа - Пульмівська сільська рада Шацького району Волинської області, про стягнення заборгованості, стягнуто з ТОВ «Фірма «СААН» на користь ПП «Іоланта-Волинь» заборгованість у розмірі 381 748,00 грн, інфляційні втрати - 249 977,23 грн, три проценти річних - 27 995,13 грн та судові витрати - 13 195,00 грн. 
 
23 лютого 2016 року Господарський суд Рівненської області видав наказ у справі № 918/803/15 про стягнення з ТОВ «Фірма «СААН» на користь ПП «Іоланта-Волинь» заборгованості у розмірі, зазначеному у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2016 року.
 
19 лютого 2016 року між ТОВ «Фірма «СААН», від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення цокольного поверху, розташовані по АДРЕСА_1 . 
 
Зазначений договір купівлі-продажу був укладений через чотири дні після прийняття постанови суду про стягнення з ТОВ «Фірма «СААН» на користь ПП «Іоланта-Волинь» заборгованості.
 
Цей спірний договір від імені ТОВ «Фірма «СААН» укладений не його директором ОСОБА_2 , а іншою особою на підставі довіреності, - ОСОБА_3 . Така поведінка ОСОБА_2 обумовлена тим, що він не бажав фігурувати у договорі одночасно як директор ТОВ «Фірма «СААН» та як чоловік ОСОБА_1 , і намагався приховати свій прямий контроль над сторонами цього договору. 
 
Оспорюваний договір купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року укладений з   метою виведення нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1 , з активів ТОВ «Фірма «СААН» та уникнення можливості звернення стягнення на них під час виконавчого провадження з примусового виконання наказу, виданого 23 лютого 2016 року Господарським судом Рівненської області у справі № 918/803/15. 
 
На підставі викладеного позивач з урахуванням статті 234 ЦК України просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19 лютого 2016 року та зобов`язати приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищука І. М. внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року позов ПП «Іоланта-Волинь» задоволено частково. 
Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 19 лютого 2016 року між ТОВ «Фірма «СААН» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 189.
У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 є одноособовим учасником та директором ТОВ «Фірма «СААН». ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстровану шлюбі. Укладення між товариством та ОСОБА_1 оспорюваного договору не призвело до настання обов`язкового правового наслідку - переходу права власності на нежитлові приміщення. ОСОБА_2 після укладення оспорюваного правочину фактично залишив за собою право володіння, користування та розпорядження нежитловими приміщеннями, відчуженими за цим договором купівлі-продажу. На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року недійсним. Відмовляючи у позові в частині зобов`язання приватного нотаріуса скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1. на нежитлові приміщення, суд виходив із того, що ці позовні вимоги є передчасними, оскільки позивач не звертався до нотаріуса із вимогою про вчинення цих нотаріальних дій. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що укладення 19 лютого 2016 року між ТОВ «Фірма «СААН» та ОСОБА_1 спірного договору купівлі-продажу не призвело до настання обов`язкового правового наслідку, яким є перехід права власності на нежитлові приміщення. За таких обставин суд апеляційної інстанції погодився із рішенням суду попередньої інстанції, зазначивши про його законність та обґрунтованість. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПП «Іоланта-Волинь» у позові в повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що за договором купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року ТОВ «Фірма «СААН» передало, а ОСОБА_1 прийняла нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі, складеним 19 лютого 2016 року. ОСОБА_1 повністю сплатила товариству вартість цього нерухомого майна та зареєструвала право власності на нього у порядку, визначеному частиною четвертою статті 334 ЦК України. Сторони договору повністю виконали його умови, а тому оспорюваний договір не міг бути визнаний недійсним. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статей 91, 100, 116 ЦК України, статей 10, 12 Закону України «Про господарські товариства» та не врахували рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 17?рп/2012. 
 
 Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У травні 2018 року ПП «Іоланта-Волинь» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало, що під час укладення оспорюваного ним договору купівлі-продажу не відбулося реального переходу права власності на нежитлові приміщення від продавця до покупця. У складі засновників та виконавчого органу ТОВ «Фірма «СААН» була лише одна особа - ОСОБА_2 , одноособова воля якого фактично була волею товариства під час розпорядження майном останнього і, зокрема, під час укладення спірного договору купівлі-продажу від 19 лютого 2017 року. Покупцем за цим договором є ОСОБА_1 , яка перебуває у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2 , про що також зазначено у пункті 10 оспорюваного договору купівлі-продажу. Вартість нежитлових приміщень, відчужених за договором купівлі-продажу від 19 лютого 2017 року, є значно нижчою від ринкової вартості цих приміщень. Уклавши цей договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 фактично безкоштовно вивів нежитлові приміщення з  власності ТОВ «Фірма «СААН» та передав їх у власність своєї дружини. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області та зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені обставини
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2016 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 26 квітня 2016 року, прийнятою у справі № 918/803/15 за позовом ПП «Іоланта-Волинь» до ТОВ «Фірма «СААН», третя особа - Пульмівська сільська рада Шацького району Волинської області, про стягнення заборгованості, стягнуто з ТОВ «Фірма «СААН» на користь ПП «Іоланта-Волинь» заборгованість у розмірі 381 748,00 грн, інфляційні втрати - 249 977,23 грн, три проценти річних - 27 995,13 грн та судові витрати - 13 195,00 грн. 
 
ОСОБА_2 , який є одноособовим учасником і директором ТОВ «Фірма «СААН», 15 лютого 2016 року був присутній у Рівненському апеляційному господарському суді під час прийняття зазначеної постанови. 
 
23 лютого 2016 року Господарський суд Рівненської області видав наказ у справі № 918/803/15 про стягнення з ТОВ «Фірма «СААН» на користь ПП «Іоланта-Волинь» заборгованості у розмірі, визначеному у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2016 року.
 
19 лютого 2016 року між ТОВ «Фірма «СААН», від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення цокольного поверху, розташовані на АДРЕСА_1 . Вартість цих нежитлових приміщень за договором складала 62 000,00 грн.  
 
У пункті 10 зазначеного договору купівлі-продажу вказано, що він укладався за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 , справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 19 лютого 2016 року. 
 
19 лютого 2016 року складено акт приймання-передачі, згідно з яким ТОВ «Фірма «СААН» передала у власність ОСОБА_1 нежитлові приміщення цокольного поверху на АДРЕСА_1 .
 
Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 17 травня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51115898 з примусового виконання наказу № 918/803/15, виданого 23 лютого 2016 року Господарським судом Рівненської області, про примусове стягнення з ТОВ «Фірма «СААН» на користь ПП «Іоланта-Волинь» заборгованості у розмірі 381 748,00 грн, інфляційних втрат - 249 977,23 грн, трьох процентів річних - 27 995,13 грн та судових витрат - 13 195,00 грн.
 
Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 17 травня 2016 року у межах виконавчого провадження ВП № 51115898 накладено арешт на кошти, що розміщені на всіх рахунках у Рівненській філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та належать ТОВ «Фірма «СААН».
 
Станом на час звернення до суду з цим позовом це виконавче провадження не виконано, що підтверджується листом Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 03 жовтня 2017 року № 62483. 
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується сторонами та підтверджується пунктом 10 договору купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. 
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.  Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України зазначається, що).
 
Згідно із частиною першою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір купівлі-продажу укладений 19 лютого 2016 року між ТОВ «Фірма «СААН», одноособовим учасником та директором якого на час укладення цього договору був ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 - дружиною ОСОБА_2 . Таким чином, укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не призвело до настання обов`язкового правового наслідку - переходу права власності на нежитлові приміщення та ОСОБА_2 залишив за собою повний контроль власника щодо володіння, користування та розпорядження нежитловими приміщеннями, відчуженими за цим договором.
 
Тобто, нежитлові приміщення до їх відчуження ТОВ «Фірма «СААН» на користь ОСОБА_1 як майно підприємства, були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , так і після їх відчуження залишились спільним майном подружжя, а змінився лише їх титульний власник.
 
Зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ТОВ «Фірма «СААН», тобто всупереч інтересам позивача. Те, що внаслідок відчуження майна зобов`язання ТОВ «Фірма «СААН» перед ПП «Іоланта-Волинь» не припинилось і розмір його не зменшився, не спростовує того, що внаслідок відчуження нерухомого майна, ускладнилося або стало неможливим ефективне звернення стягнення на це майно.
 
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини  свідчать про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомого майна з власності ТОВ «Фірма «СААН» під час існування майнового спору за участю товариства як боржника у цьому спорі, з метою уникнути виконання відповідного грошового зобов`язання, яке виникло на підставі  постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2016 року. Тому суди дійшли правильного висновку про те, що оспорюваний у цій справі правочин підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. 
 
Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ПП «Іоланта-Волинь» про зобов`язання приватного нотаріуса внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, розташовані на АДРЕСА_1 , зазначивши, що ці позовні вимоги є передчасними.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції не встановила.
 
Доводи касаційних скарг про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                     І. А. Воробйова

                                                                                                                 Г. В. Кривцова 

                                                                                                                Р. А. Лідовець

                                                                                                                Ю. В. Черняк